180 
tydningsvis framhålla dem, som vunnit ett allmännare er- 
kännande och för tiden täfla om företräde. 
Utgående från den bekanta Laplace'ska hypotesen om 
jordklotets i början gasformiga och sedan smältflytande till- 
stånd, vill en af dessa s. k. teorier betrakta de skiktade 
kristalliniska skiffrarne och förnämligast gneisen såsom jor- 
dens ursprungliga afsvalningskrusta. Vid ett sådant anta- 
gande tyckas dock många faktiska förhållanden blifva oför- 
klarliga; så t. ex. den fullkomligt sedimentära beskaffenheten 
hos de konglomeratbäddar, hvilka flerstädes träffas inlagrade 
mellan gneisstrater tillhörande de äldsta kända formations- 
serier, och likaså de under enahanda förhållanden förekom- 
mande kalklagren med spår af organismer (Eozoon) från 
samma urtid. 
Andra betraktelsesätt angående den s. k. primitivfor- 
mationens bildningssätt härleda sig väsentligen från den af 
Hutton för omkr. 100 år sedan uttalade åsigten, att de hit- 
hörande skiffrarne utgöra ursprungliga på hafsdjupen af- 
satta sedimentlager, hvilka sedermera undergått en genom- 
gripande kristallisationsprocess, föranledd af ett slags om- 
smältning genom den utomordentligt starka inre jordvärmen 
och under de öfverliggande vattenmassornas ofantliga tryck. 
Ur denna idé har sedermera utvecklat sig de s. k. meta- 
morfiska teorierna. Fortsatta iakttagelser förnämligast inom 
de äldsta skifferformationernas områden ledde nämligen till 
den öfvertygelsen, att alla hithörande företeelser likväl icke 
kunde nöjaktigt förklaras som följder allenast af den inre 
jordvärmens verksamhet jämte starkt tryck. Tydningen af 
dessa fenomen sökte man derjämte dels blott och bart i det 
starka tryck och den upphettning nära nog till omsmältning, 
som de eruptiva bergmassorna antogos hafva utöfvat på de 
skiktade berglagren vid sitt genombrott, dels i en medverkan 
