183 
Om de lösa jordlagren och guldets förekomst. 
Alla elfdalar i Finska Lappmarken fyllas af mägtiga 
sand och grusaflagringar, hvilkas utbredning naturligen be- 
tingas af däldernas vidd. På sina ställen närma sig näm- 
ligen de omgifvande bergshöjderna intill flodbäddarne eller t. 
0. Mm. stupa tvärbrant ner vid elfvarnas stränder; på andra 
punkter och oftast ligga bergkullarne på mer och mindre 
betydligt afstånd från flodstränderna och uppstiga då stundom 
brant men vanligen i vidsträckta sluttningar. Öfverallt äro 
dessa sluttningar betäckta med grus, likasom äfven en tun- 
nare grusskorpa utbreder sig öfver de afrundade platåer, i 
hvilka fjällhöjdskupperna öfverst uppskjuta; blott på bråd- 
branter eller på berghymplarnes spetsigare toppar ser man 
den fasta berggrunden träda i dagen, äfvensom förnämligast 
längs sjöarnes och elfvarnas stränder. Den storartade sön- 
dergrusning bergskorpan undergår är i främsta rummet en 
följd af de fuktighets- och temperaturvexlingar, som här ega 
rum i långt större grad än i sydligare delar af vårt land; 
vi kunna lätt tänka oss följden af, att värmegraden, såsom 
jag observerat äfven under den varmaste årstiden derstädes, 
på dygnet kan vexla mellan + 159 å 200 C. och — 19 å 30 C:. 
Det sålunda lösspjelkta och söndersmulade gruset nedföres 
till dälderna af talrika fjällbäckar, som isynnerhet under vår- 
floden störta sig våldsamt utför bergsbranterna, hvarvid berg- 
ytan på sina ställen åter blottas och ånyo prisgifves åt at- 
mosferiliernas eroderande inverkan. Sålunda har under tidernas 
lopp fortgått ett nivelleringsarbete, som möjligen kunde anses 
förklara de föreliggande grusmassornas uppkomst, ihändelse 
deras beskaffenhet äfvensom andra företeelser icke skulle 
tyda på att största delen af dem tillkommit under förhållanden, 
Som visserligen icke numera här ega rum, men om hvilkas till- 
