188 
jokidalen, i trakten vester om Enare k:a och längs Ivalo. 
Ypperliga genomskärningar, som fjällbäckar gjort genom några 
sådana, fann jag vid Äimijok, på par ställen i Utsjokidalen 
på båda sidor om Mandojäyri samt på södra sidan om Ri- 
takoski, der Ritaoja utmynnar i Ivalo. Till sin inre beskaf- 
fenhet öfverensstämma de fullkomligt med moräner, sådana 
jag sett dessa beskrifvas: större och mindre, stundom rätt 
kolossala stenblock ligga här med grus och skärfvor af alla 
möjliga storlekar i fullkomligt oordnad blandning. Dessa 
grusbankar torde möjligen kunna betraktas som forna sido- 
moräner, kanske någon gång ock som ändmoräner, då: de 
nämligen stänga mindre dälder som från sidan utmynna i 
en större dalsträckning. 
Men krosstensgruset ligger ej i allmänhet så blottadt 
och tillgängligt för iakttagelser. De för guldvaskningen 
längs Ivalo företagna, stundom rätt ansenliga jordrymningarne 
hafva nämligen ådagalagt, att detsamma utan tvifvel har en 
långt större utbredning än de i dagen framstickande par- 
tierna låta ana till. Det visade sig härvid, att de lösa 
jordmassornas bottenlager nästan öfverallt och isynnerhet ne- 
danom de uddar, kring hvilka elfven under sitt slingrande 
lopp kröker sig, samt i mynningarne af smärre sidodälder 
består af mer och mindre mägtiga bäddar af krosstensgrus, 
som närmast betäcker den fasta berggrunden. På grund 
häraf borde man väl kunna sluta till att detsamma öfver- 
hufvud utbreder sig som bottenlag öfver hela området, eburu 
undantag härifrån likväl ega rum på sådana ställen i elfda- 
larne, som förnämligast varit utsatta för de starka vårflödenas 
åverkan men sedan åter blifvit betäckta af nya tillsväm- 
ningar. 
Rullstensgrus och skiktad sand. Af helt annan beskaf- 
fenhet är deremot det material, som fyller större delen af 
