198 
Hökfors mot Påskallavik, samt vidare förekomma vid vägen 
till Mönsterås, jemte kusten af Calmar-Län. Anledning till 
denna förmodan är hemtad af de vallar af kalkklapper, som 
man finner på Gottlands stränder, af hafvet uppkastade, i 
flere med stranden parallela, små ryggar, ofvanom hvarandra 
uppåt landet.” 
Kort förut hade Lyell 25) vid sina undersökningar om 
den skandinaviska vallens stigning kommit till den öfverty- 
gelsen, att åsarne uti Sverige under landets successiva höj- 
ning bildats genom från norr mot söder flytande kustström- 
mar, hvilka mött floder, nedströmmande från det inre fast- 
landet och belastade med rullsten, sand och slam; dessa mas- 
sor hade dervid tvungits att afsätta sig i banksträckor pa- 
rallela med landets gamla kustlinier. 
En allmännare uppmärksamhet vann dock först den af 
Sefström 57) framställda hypotesen om en ofantlig rullstens- 
flod, som i nordsydlig riktning skulle hafva öfverströmmat 
norra Europa och åstadkommit berghällarnes afrundning, slip- 
ning och repning, insvarfvat jättegrytorna, allagrat åsarne och 
transporterat flyttblocken, en åsigt som, ehuru den på sin 
66) Ch. Lyell: On the Proofs of a gradual Rising of the Land in 
certain parts of Sweden (Philos. transact. of the R. Soc. of Loudon. Y. 
1835. P. L p. 15, 16). — På samma ställe framhåller Lyell uttryckligen, 
att mergellager med litoralsnäckor påträffats midt i de skicktade åsarne 
af sand och rullsten. — Bergens afrundning och reffling samt flyttbloc- 
kens transport har Lyell i allmänhet sökt förklara genom isberg som 
kringdrifvits af hafsströmmar; i senare tider tyckes han dock hafva in- 
rymt ett större medgifvande för en glacialverksamhet i Skandinavien, 
analog med den nuvarande på Grönland. (Antiquity of Man. 2:nd ed. 
London, 1863. p. 232, 253). 
61) N. G. Sefström: Undersökning af de räfflor, hvaraf Skandina- 
viens berg äro med bestämd riktning fårade, samt om deras sannolika 
uppkomst. (Vet. Ak. Handl. för år 1836, sid. 141 o. ff. — Stockolm, 1838). 
