203 
hans anförda i många afseenden högst förtjenstfulla arbete, 
nödgas jag inskränka mig till att här blott anföra grunddra- 
gen af hans åsigter, såsom han i nämnda verk (sidd. 27, 28, 
29, 32, 39, 41) sjelf resumerat dem. Efter att hafva fram- 
ställt skälen för, att hafvets yta under en viss tid af glacial- 
Perioden, sedan redan största delen af krosstensbäddarne 
blifvit aflagrad, stod högre än den hade gjort nyss förut, då 
dessa krossgrusbäddar bildades, yttrar han sig sålunda: Vi 
äro alltså berättigade till det antagandet, att vid ett visst 
stadium af ifrågavarande period en nedsjunkande rörelse hos 
fastlandet inträdt, olika stark i de olika delarne af vårt land, 
och i hvarje trakt fortfarande icke blott till den punkt, då 
vattnet hade uppstigit till den högre nivå öfver nuvarande 
hafsyta, der vi nu derstädes finna gränsen för glaciallerans 
utbredning, utan sannolikt ännu mycket högre, att döma af 
de nivåer, på hvilka rullstensåsarna förekomma. Af det in- 
stigande hafvet tvangs inlandsisen, att småningom under det 
ena tidskiftet efter det andra draga sig tillbaka till landets 
inre delar, ända till dess hafvets stånd på hvarje trakt upp- 
Bådde sitt maximum, Alla de lösa materialier af grus, sand, 
lerslam, stenar och block, som under denna tid ännu oaf- 
brutet bearbetades och framfördes af Jökelisarna och jökel- 
bäckarna, likasom också de likartade ämnen, som sedan för- 
fintna tider under de forna inlandsisarnas dåvarande större 
utbredning blifvit beredda, blefvo nu, allt efter som kustli- 
nierna småningom ryckte tillbaka inåt landet, en hafvets till- 
tjugo år sedan af Ch. Martins (Bull. Soc. Géol. 1845, 1846) och erkän- 
des Sedermera äfven af RB. Chambers (Edinb. New Philos. Journal, 1853), 
till motsats mot krossgrusbäddarna, hvilka han hänför till moränbildnin- 
Samma åsigt biträdes äfven af O. Torell på flera ställen i hans 
skrift om Spetsbergens mollusker, 1859.< Martins” och Chambers” af- 
handlingar hafva tyvärr icke varit för mig tillgängliga. 
gen. 
