| 
i 
| 
| 
206 
gande, nu försiggick deras sista afrundning till den form, un- 
der hvilken de i allmänhet ännu 1i dag framte sig för våra 
blickar. Den förut under glacialtiden afsatta hvarfviga leran 
hade redan på vissa lämpliga lokaler blifvit mantelformigt 
utbredd öfver stommen eller kärnan hos en del åsar. Nu 
tillkommo åter andra materialier af dels lerig, dels sandig 
eller grusig eller t. o. m. rullstensartad beskaffenhet, hvilka, 
allt efter gynnande lokala omständigheter, alla tillsammans 
eller blott en och annan, aflagrades öfver de redan förut af- 
satta bäddarne i mer och mindre väl utpräglade mantelfor- 
miga skikter, det ena öfver det andra. Der omständigheterna 
på stället eller i närheten "voro gynsamma för utvecklingen 
af ett djurlif, der blefvo lemningarna efter de skaldjur, som 
i bafvet uppehöllo sig, tillika inbäddade i de skeende afsätt- 
ningarna, och på så sätt uppkommo dessa för åsarna här 
och der egendomliga skalbiäddar, som stundom skiktvis del- 
taga i deras inre byggnad." 
Emot denna mästerligt utvecklade teori om rullstens- 
åsarnes uppkomst kunna dock åtskilliga befogade inkast fram- 
ställas. "Hvad först och främst vidkommer det antagande, 
hvarpå hela teorien öfverhufvud synes grunda sig, att nämli- 
gen landets nedsänkning sträckt sig ej blott till gränsen för 
glaciallerans utbredning utan mycket högre, ända till de ni- 
våer, på hvilka rullstensåsarne förekomma, så får beviset här- 
för ej hemtas från rullstensåsarnes tillvara 79), då det just 
gäller att demonstrera deras bildning under hafvets medver- 
kan; men något annat bevis för detta antagande har af Exd- 
mann icke kunnat förebringas. — Ett åtminstone indirekt be- 
vis emot denna supposition tyckes deremot föreligga i den 
omständigheten, att ingenstädes i Skandinavien på större höjd 
18) A. Erdmann: anf. st. sid. 46 o. 140. 
