I 
i 
t 
211 
betäckande sand och lerlagren samt fossila lemningar gifva 
vid handen. — Härigenom närmade sig Paijkull till Kjerulfs 
förut angifna betraktelsesätt. 
Nyligen har den af Hisinger framställda hypotesen om 
åsarnes bildning genom erosion åter från flere håll vunnit en 
vidsträcktare utveckling och tillämpning. — Uti sin beskrif- 
ning öfver åsen vid Lovisa stad och öfver Pungaharju samt 
några åsar inom Olonezska gebitet kommer nämligen v. Hel- 
mMmersen 32) till det resultat, att de icke kunna betraktas som 
mMmoräner, hvilket bevisas af deras fint skiktade sandlager, ar 
rullstenarnes fullständiga afrundning och af åsarnes ofta 
smala och skarpa kammar; icke heller som strandvallar, ty 
älven de häftigaste bränningar vid den öppna oceanen förmå 
aldrig slunga stora stenblock hundra fot högt på vallens kam 
och ej heller åstadkomma en jemn horizontal skiktning, som 
åsarne förete i sitt inre; denna bevisar alltid en afsats ur 
ett stilla eller blott i lindrig rörelse försatt vatten. För en 
del, som mera utbreda sig i fältet, kunde man tänka sig 
bildningsgången sådan, att stora med stenar och grus betäckta 
från inlandsisen afbrutna isflottor på hafsbottnen afsatt sin 
frakt i en serie af öfver hvarandra liggande skikt bestående 
al lera, sand och stenar, mén en undervattensås kan i så 
fall uppstå endast då hafsbottnen på det stället har formen 
af en lång flat rygg, mot hvilken isflottorna företrädesvis 
Stranda. Detta antagande förklarar dock icke alla åsars upp- 
komst, så t. ex. icke Pungaharjuåsens bildning. Men tager 
man hänsyn till den omständigheten, att det mägtiga dilu- 
Ylum, som är kontinuerligt utbredt i hela omgifningen, före- 
SER 
”) G. v. Helmersen: Studien b. ud. Wanderblöcke u, d. Dilnvial- 
gebilde Russlands (Mém. de PAcad. des sc. de S:t Pétersbourg, VWVII:e 
Tome XIV, N:o 7 pp. 86—98. — S:t Pétersbourg 1369). 
Sér, 
