212 
ter enahanda sammansättning som åsen och att dennes fot 
öfverallt är öfversållad med flyttblock, som sannolikt blifvit 
utvaskade ur densamma, så synes det antagligt att åsen ut- 
gör resten af en fordom kontinuerligt utbredd diluvialbetäck- 
ning, som i öfrigt genom erosion blifvit undanskaffad. Sin 
afhandling om åsarne slutar v. Helmersen med den anmärk- 
ningen, att deras massa synes (i anseende till den hos dem 
iakttagna skiktningen) vara afsatt ur vatten och att det i 
många fall tyckes otvifvelaktigt att de tillhört en kontinuerlig 
diluvialbetäckning, som i omnejderna ännu delvis finnes för 
handen, men att deras nuvarande form och dimensioner ut- 
göra resultat af erosiva verkningar på detta diluvium. Åsar- 
nes material skiljer sig väsentligen icke från det närliggande 
diluviet och torde ursprungligen vara sammanhopadt af glet- 
scher och simmande is, men ingalunda framfördt och utbredt 
af rullstensfloder. 
Fullkomligt oberoende af v. Helmersens undersökningar 
hafva likartade idéer om åsbildningen blifvit framställda af 
tvenne forskare i Sverige. Nästan samtidigt, i sin beskrif- 
ning öfver det geologiska kartbladet , Upperud," uttalar sig 
'Törnebohm 25), med förkastande af Erdmanns teori, om de 
svenska åsarnes uppkomst sålunda: ,,Det är konstateradt, 
att åsarnes innehåll genom hela dess massa tydligen är bear- 
betadt genom vatten. Åsarne äro således inga midtelmorä- 
ner såsom några författare antagit. Det har ofta blifvit på- 
pekadt, att åsarna framgå oberoende af markens reliefformer. 
Så är äfven förhållandet i de lägre delarna af landet, men 
såsnart de nå till en höjd af omkr. 300 f. (vi tala här före” 
trädesvis om Mälaredalens åsar, de enda, som äro mera I 
85) A. E. Törnebohm: Sveriges geologiska undersökning. — 37. Några 
ord till upplysning om bladet ,,Upperud.” Sid. 66 not. — Stockholm 1870: 
