213 
detalj kända) följa de dalgångarna, En och samma ås kan 
förföljas från hafsytan upp till 500 fots höjd och derutöfver. 
I dalar der åsbildningar förekomma, och detta är fallet i 
nästan hvarje mera markerad dalgång, ses ofta på dalsidorna 
sandaflagringar, hvilka genom sitt läge, stundom högt öfver 
dalbottnen, 
massa, 
visa att de äro återstoder af en mägtig sand- 
som en gång till större eller mindre del fyllt dalen. 
sbildningens sammanhang med denna sandfyllning låter lätt 
tänka sig. I dalen framflyter ett vattendrag; det har alltid 
flutit der sålänge dalen existerat, men på den tid, då dalen 
var fylld med sand, låg dess bädd naturligtvis i denna sand, 
mer eller mindre djupt nedskuren, och nådde väl endast un- 
dantagsvis. dalens nuvarande botten. Vattenflödet, hvilket på 
den tiden sannolikt var starkare än nu, förde med sig stenar, 
Srus och sand, eller öfverhufvud gröfre material än den egent- 
liga dalfyllningen, hvilket allt efterhand afsattes på botten af 
strömbädden. Vattendraget bildade sig liksom en fastare gru- 
Sad väg i den finare sanden. — Sänktes sedan dalen med 
dess sand och grusaflagringar under hafvets yta började ge- 
nom vågornas inverkan, genom ebb och flod o. s. v., den fi- 
Bare sNIden, from utgjorde dalfyllningen, så småningom att 
bortsvämmas, men gruset i den gamla strömfåran stannade 
Avar, utmärkande det forna vattendragets väg. — Samma bild- 
Ningssätt, som gäller för dalarnas åsar, måste äfven gälla 
för slättlandets. Hafva derföre åsarna i de förra bildats 
. ä a Ne & 
genom strömmar, framflytande i en sandbädd, måste vi så- 
ledes antaga, att 
äfven låglandet en gång varit betäckt af 
en”mägtig: sl 
am- och sandaflagring, som nu är försvunnen, 
Senom hvilken strömmar, uppkomna genom inlandsisens af- 
smältning under istidens senare skifte, skuro sig ut till 
hafvet." 
Något senare, och som det synes äfven utan kännedom 
