214 
om sina föregångare, framställer Levin 86) enahanda åsigter i 
frågan. Efter att hafva anfört grunderna, hvarföre han nöd- 
gas förkasta såväl förklaringen att åsarne utgöra en maritim 
dynbildning som ock antagandet att de äro moränbildningar 
från isperioden, och sedan han i allmänhet skildrat åsbild- 
ningarne, i hvilkas inre gruset vanligen är aflagradt i tyd- 
liga, på det hela horisontela, ehuru stundom något vågiga 
skikt," samt sjelfva åsvallen ofta, när stupningen är starkare, 
»liksom gatlagd med mindre rullstenar, säkerligen till följd 
deraf, att det finare gruset blifvit bortsvämmadt," uppställer 
förf. följande förslagsmening om deras bildningssätt: En 
mängd dylika omständigheter sammanlagda göra det för mig 
alldeles klart, att ej den nuvarande åsbildningen är den ur- 
sprungliga geologiska formationen i sin helhet, samt att den 
ej heller uppkommit genom lokala aflagringar, inom omfån- 
get af dess nuvarande områden. Den måste deremot anta- 
gas vara, om jag så får uttrycka mig, skelettet, som qvarstår 
efter en fortgående nedrifning, likasom qvadersandstens-mas- 
sorna uti Meissenska höglandet i Sachsen synbarligen äro det 
efter utspolningen genom vatten af en fordom jemnt utbredd 
kolossal sandstensformation, som blifvit genombruten och till 
sin största del bortförd af vattenflödena. Törhållandena hos 
0858 synas häntyda på, att hela åsens omgifning — grusmas- 
sorna må hafva ditkommit huru som helst — varit en vid- 
sträckt sand- och grusbädd och att vattnet sedermera genom 
utskärning bortfört den sidländare grusaflagringen, vare sig 
på en eller på båda sidor om den nu qvarstående åsen, hvari- 
genom den slutligen fått betydelsen af en ruin från en före- 
86) P. A. Levin: Tankar om de skandinaviska sandåsarnes bild- 
ning. (Geologiska föreningens i Stockholm förhandlingar. Bud. I. N:o 4. 
sid. 50 0. f. — 1872). 
