215 
gående geologisk bildning af mera jemnt utbredd natur." 
Gången härvid tänker sig förf. sålunda att ,antagligen de 
djupare belägna sandbäddarne samtidigt blifvit genombrutna 
och bortsköljda af, genom hastigare klimatförändring upp- 
komna, vattenflöden från enorma massor af smältande is och 
snö, hvarefter endast de relativa höjdsträckningarne uti sand- 
bäddarne qvarstå såsom de nuvarande åsarne, med sina mer 
och mindre brant utskurna sidovallar, allt efter utrymmets 
och grusets beskaffenhet, hvilkas tillvaro och uppkomstsätt 
måste väcka hvarje uppmärksam betraktares undran." 
Denna framställning har gifvit 'Törnebohm 27) anled- 
Ning att ånyo något utförligare behandla samma ämne. FEf- 
ter att hafva framställt sina förut utvecklade åsigter, som nu 
Närmare tillämpas på Mälaredalens rika åsbildningar, afslu- 
tar förf, sin behandling af frågan med följande slutsatser: 
» Trenne hufvudafdelningar skulle således vara att urskilja i 
åsarna: underst horisontelt skiktad sand, derpå mer eller 
mindre tydligt skiktadt flodgrus och slutligen, i låglandets 
åsar, det mantelformiga höljet, hvilket, såsom dess snäcklem- 
Ningar visa, uppkommit under en vida yngre tid än åsens 
inre delar och strängt taget ej kan räknas till den egentliga 
åsbildningen. — Ehuru ännu ganska ofullkomlig synes mig 
dock nu skizzerade teori stå i öfverensstämmelse med de 
mest karakteristiska egenheterna hos våra åsar. Den för- 
klarar hvarför de i landets högre belägna trakter, liksom 
vattendragen, följa dalarne, men i dess lägre kunna framgå 
Mera oberoende af markens reliefformer; dessa voro nämli- 
”) A. E. Törnebohm: Några anmärkningar med anledning af 
2 PA Tevins uppsats ,Tankar om de skandinaviska sandåsarnes bild- 
"Ng, (Geologiska föreningens i Stockholm förhandl. Bnd. I. N:o 4; 
sid. 55 o, ff.) 
