217 
och sedan förloppet af den väldiga erosionen, som qvarlem- 
nat endast de jämförelsevis spridda åsarne. Hisinger ansåg 
båda som verkan af från norden under diluvial-epoken ned- 
störtande strömdrag. — v. Helmersen synes härleda tillkomsten 
af de mägtiga aflagringarna åtminstone till en del från sim- 
mande isflottor, som lösbrutits från glaciertäcket och på hafs- 
bottnen afsatt sina laster af stenar och grus; om erosions- 
förloppet uttalar han sig icke. Levin inlåter sig ej på frå- 
gan om grusmassornas tillkomst och tänker sig att vatten 
genom utskärning bortfört den sidländare grusaflagringen på 
ena eller hvardera sidan af den nu qvarstående åsen. Huru 
Törnebohm föreställer sig tillgången i ena som andra hän- 
Seendet, finner man af följande ställe (sid. 59) i hans sist- 
anförda afhandling: Vi veta att åsarnes bildning tillhör is- 
tidens senaste del. Låtom oss försöka att tänka oss de då- 
varande förhållandena. Inlandsisen hade dragit sig betydligt 
tillbaka och redan lemnat Mälarebassinen fri, men täckte 
ännu de nordligare delarna af den skandinaviska halfön och 
fyllde Bottenhafvet, hvarifrån den förbi Åland pressade sig 
ut ett stycke i Östersjön och bröts först af dennes djupare 
vatten.  Utloppen i öster från Mälarens äfvensom från Dal- 
elfvens bassiner voro härigenom stängda; det vatten, som der 
Samlade sig, måste söka sitt aflopp mot söder. De från den 
Smältande inlandsisen kommande elfvarna nedströmmade i 
dessa bassiner och utfyllde dem efter hand med de sand- 
Ach slammassor de medförde. Det sandtäcke, som på detta 
Sätt bildades, steg i Mälarebassinen slutligen ända upp mot 
den Södermanländska landthöjden, fyllde dess tvärdalar och 
utbredde Sig vidare mot söder. Mälarens dal förvandlades 
sålunda till ett stort sandfält.. Genom detta måste nu de 
från norr fortfarande nedströmmande elfvarna skära sig väg 
ut mot hafvet och upprepade dervid samma förlopp, som of-. 
