235 
ändrad eller ock, såsom mellan Kaipiais och Davidstad, mer 
eller mindre förvittrad och söndergrusad. 
Denna porfyrartade granit är icke blott af intresse för 
dess egendomliga petrografiska egenskaper”) utan fastmer 
med afseende på dess förhållande till den angränsande gnei- 
sen och gneisgraniten, i hvilket hänseende den emedlertid 
hittills varit föga studerad. Jag har derföre isynnerhet fä- 
stat min uppmärksamhet vid dessa gränsförhållanden och med 
afseende derpå närmare undersökt terrängen vid Willman- 
strand och Lauritsala. 
Några verst söder om Willmanstrand, vid Ihalais, före- 
kommer en kalkstensbildning (Holmberg 1. c. p. 231), hvil- 
ken af Severgin uppgifves vara analog med marmorn från 
Ruskiala, af Sobolevski deremot med kalkstenen från Pargas. 
Det sednare är påtagligen riktigare. Den är en tydligt kri- 
stallinisk, delvis ganska grofkristallinisk kalksten, mer eller 
mindre uppblandad med kalksilikater, dock icke till den myc- 
kenhet och mångfald som i Pargaskalken; företrädesvis an- 
träffas vollastonit samt pyroxenvarieteter, hvilka äro anord- 
nade i parallela rader med NNV:lig strykning (N. 159 V. +) 
i medeltal) samt omkr. 609 lutning mot ONO. Dessutom fin- 
ner man i kalkstenen lagergångar, på sina ställen till den 
") Se härom bl. a. Pusirevsky, Om laurentiska formationen i Wi- 
borgs län, 1866 p. 36 o. f. — Pusirevsky betraktar icke blott oligoklasen 
utan ock den svarta glimmern (enl. Struve lepidomelan) såsom orsak till 
den lätta förvittringen. I allmänhet kan denna tillskrifvas jernhalten, 
som i jemförelsevis riklig mängd, ehuru ojemnt fördelad, ingår i bestånds- 
delarna, delvis äfven i orthoklasen, såsom den brunröda färgen antyder. 
Denna orthoklas företer f. ö. ganska tydligt den vanliga lamellära sam- 
manvexningen med albit. 
”") Vid angifvandet af gradtalen, hvilka räknas från kompassens 
nordända, är deklinationen icke tagen i betraktande. 
