236 
mängd, att de öfverväga kalkstenen. De bestå dels af en 
mörkare, finkornig — tät, delvis genom afskilda fältspats- 
individer porfyrartad grönsten, dels af en mera fältspatsrik 
ljusare färgad bergart, samt äro i allmänhet skarpt begrän- 
sade från kalkstenen och äfven på ytan lätt skiljbara deri- 
från, i det att de genom sin större motståndskraft mot för- 
vittringen åderartadt uppskjuta deröfver. 
Den grönstensartade bergarten är väl analog med den 
i Pargaskalkstenen på sina ställen uppskjutande, anamesitar- 
tade grönstenen och likasom denna eruptiv, hvaremot den 
andra, ljusare färgade bergarten åtminstone t. e. d. torde 
böra betraktas såsom en genom kalkstenens så att säga re- 
ducerande inverkan modifierad rapakivigranit. Kalkstenen, 
som att döma af terrängförhållandena, utgör en inlägring i 
den straxt söderut uppträdande flasriga granatgneisen, hvars 
strykning och lutning äro analoga med kalkstenens, begrän- 
sas nämligen på vestra sidan af en rapakivibergsträckning, 
med hvars bergart såväl de i gneisen som t. e. d. de i kalk- 
stenen uppskjutande gångarna hafva mer eller mindre likhet. 
Tar man nu i betraktande den kontaktverkan mellan kalk- 
sten och granit, som på andra ställen t. ex. i Kyrkslätt och 
Pargas tydligen kan iakttagas, och hvarvid utaf röd ortho- 
klas, qvarz samt kalkspat bildats hvit plagioklas och kalk- 
silikat (pyroxen, skapolit och titanit), så har man skäl att 
förmoda, att samma förhållande egt rum äfven mellan kalk- 
stenen vid Ihalais och den deri uppskjutande graniten, så 
mycket mer som de ofvannämnda metamorfosprodukterna äfven 
här anträffas. Af en acid bergart graniten har sålunda delvis 
en mera basisk uppstått, på grund hvaraf man således i sjelfva 
verket kan tala om kalkstenens desoxiderande inverkan. 
Den gneis, hvari ifrågavarande kalksten är inlägrad, 
kan blott betraktas såsom en i SSO-lig riktning utskjutande 
