239 
att de enl. all sannolikhet äfven i geologiskt afseende d. ä. 
till tiden stå hvarandra närmare än dessa. 
Då man från Lauritsala begifver sig till Imatra påträf- 
far man vid halfva vägen mellan Joutsenus och Siitola en 
flasrig gneis analog med den ofvananförda vid Taipalsaari 
och Lauritsala förekommande. Då nu enl. Kutorga (Geogn. 
Beob. im Sidl. Finnland; Verh. d. Min. Gesells. zu S:t Pe-: 
tersburg 1851 p. 262) rapakivi vid vägen mellan Wiborg och 
Imatra icke fortfar längre än till Kuurmaanpohja, kan man 
således sluta, att den i sydostlig riktning från Lauritsala till 
Jääskis och S:t Andre strykande åsen utmärker gränsskilna- 
den mellan rapakiviformationen och den äldre gneisgranit- 
(incl. gneis-)bildningen. Vid vägen mellan Wiborg och Kex- 
holm förekommer, såsom jag sjelf varit i tillfälle att öfver- 
tyga mig om, vester om Wuoksen endast rapakivi, öster derom 
åter gneis och gneisgranit; 6 verst från gränsen är stryknin- 
gen O—V, hvaremot den närmare Ladoga vid Kaukola har 
den i sydöstra Finland allmänna NNV-liga riktningen. 
Att nämnda gräns mellan rapakivi och gneisen verkli- 
gen är den riktiga framgår äfven utaf den af Pusirevsky 
(1. c.) meddelade kartan. Dock finner man här NO om denna 
gräns en smal zon af porfyr" (och porfyrgrarit) uppskju- 
tande i ,gneisen" mellan Jääskis och S:t Andra kyrkobyar. 
Denna porfyr är sannolikt analog med den på Hogland och 
land förekommande, samt är väl att beteckna såsom en ut- 
liggare från rapakivimassiven, om också dess eruption för- 
siggått sednare än hufvudmassans. Här visar sig således ett 
analogt förhållande med det i Satakunda-rapakiviterrängen, 
der äfvenledeg rapakivi vid gränsen stundom företer utseen- 
det af en verklig porfyr (F. J. Wiik, Geogn. iaktt. i sydv. 
Finland; Bidrag till kännedom af Finlands natur 1868 p. 84). 
Dessa porfyrbildningar skilja sig dock från den egentliga 
