241 
från den skiffriga graniten genom sin grå färg och tydliga 
skiktning, i det att omkring 1 qvarter mäktiga skikter af 
en mera qvarzrik gneis omvexla med smalare skikter af en 
mera glimmerrik, erinrande om den så vanliga omvexlingen 
af sandsten och skiffer i de sedimentära formationerna, hvaraf 
man ock kan sluta till dess metamorfiska natur. ") I all- 
mänhet visar sig äfven en petrografisk skilnad, så till vida 
nämligen som hos gneisen den grå qvarzen, hos graniten den 
röda fältspaten spelar en öfvervägande rol, hvaremot de vis- 
") EF. Pfaff har nyligen (Allgemeine Geologie als exacte Wissen- 
schaft 1873) uttalat den förmodan, att de s. k. metamorfiska skifferar- 
terna vore ursprungliga bildningar. Nekas kan visserligen icke, att dessa 
bergarter, såsom varande de äldsta och aflagrade under helt andra för- 
hållanden än de sedimentära, nämligen under inflytandet af stark värme 
och vatten under högt tryck, måste redan vid sin uppkomst hafva före- 
tedt ett annat, mera kristalliniskt utseende än dessa, likasom väl ock 
sjelfva bildningsprocessen i allmänhet försiggått snabbare, hvaraf deras 
jemförelsevis större mäktighet förklaras, såvidt nämligen denna icke är 
skenbar och beroende blott af en böjd skiktning. Men derföre kan icke 
å andra sidan en sednare metamorfos hos dem förnekas, lika litet som 
strängt taget en sådan äfven hos de egentliga sedimentära bildningarne 
kan bestridas. Sålunda intaga de s. k. metamorfiska bildningarna i 
sjelfva verket en intermediär ställning mellan de sedimentära och de 
eruptiva, och samtliga bergarter bilda således en fortlöpande serie från 
de lösa ur vatten afsatta jordarterna ända till de vulkaniska lavaarterna 
Midten af denna serie intages af gneis och granit eller rättare af deras 
öfvergångslänk gneisgraniten, och häraf förklaras den sväfvande ställning 
som dessa bergarter intaga i genetiskt hänseende. Naturligast blir dock 
alltid att hänföra graniten till den eruptiva, gneisen till den metamor- 
fiskt-sedimentära sidan af nämnda bergartsserie samt betrakta gneisgra- 
niten dels såsom eruptiv, dels såsom den ursprungliga stelnade jordskor- 
Pan (urgneisen). De invändningar som af Pfaff (1. c. p. 173 o. f.) blifvit 
uttalade mot granitens ,hydatopyrogena" uppkomst äro ej af den vigt, 
att man på grund af dem skulle nödgas förneka dess eruptiva natur, 
hvilken så tydligen framgår af dess stratigrafiska förhållanden. 
16 
