255 
såsom profilen utvisar, genomträngt skifferskikterna och åt- 
skilt dem från hvarandra. Men den egentliga upplyftande 
kraften måste, såsom nämndt, tillskrifvas graniten vid Saa- 
riois. Denna granit höjer sig i form af en temligen betyd- 
lig i NNV-lig riktning gående bergsträckning öfver den kring- 
liggande flacka och sanka terrängen, är till färgen dels röd 
dels hvit beroende sannolikt af den olika fördelningen af or- 
thoklas och oligoklas, samt till strukturen fin — medelkor- 
nig utan skiffrighet på grund af den ringa glimmerhalten. I 
den mot skifferformationen vettande delen af bergsträcknin- 
gen är bergarten något talkhaltig och skiffrig samt således 
protoginartad, ja denna skiffrighet går på ett ställe vid ran- 
den af berget så långt, att man vore frestad att beteckna 
bergarten här såsom en fältspatshaltig, porfyrartad talk- 
skiffer. 
Dioriten och skiffern från Tohmajärvi fortfara ända till 
Joensuu, såsom synes af följande af mig gjorda antecknin- 
gar. Mellan 3 och 4:de versten från Kemie skiffer med tyd- 
lig skiktning och flack lutning mot SV. Mellan 4 och 5:te 
versten tunnskiktad skiffer, lutande 209 mot SV samt inne- 
slutande körtlar, ådror och smala lager af qvarz. Mellan 
6 och 7:de versten grönstensartad skiffer med nära vertikalt 
stående skikter sannolikt influerade af den diorit, hvari den 
öfvergår, och som genom en följd af höga klippor synes sam- 
manhänga med: den SV om Kemie förekommande. Mellan 
10 och 11:te versten är denna diorit ganska grofkornig: 
Några verst från Tikkalanvaara synes diorit och grönsten- 
skiffer med ung. N-—S-lig skiffringsriktning. Ett par verst 
från Honkavaara lerskiffer med N 0—109 V-lig strykning och 
vertikal skiktning samt brunfärgad på ytan. Nära Mulo qvarz- 
rik skiffer med enahanda strykning samt med 309—409 lut- 
ning mot V. — Häraf synes, att under den sydliga hälften 
