264 
ken i skiffern är en metamorfos af pyroxenen eller amfiboln. 
I den nordliga, starkt sluttande delen af skiktsystemet har 
metamorfosen varit mera fullständig än i den mera flacka 
och betäckta sydliga hälften, ett förhållande analogt med 
det ofvanför vid Tuovilanlaks anförda. 
Den amfibolhaltiga qvarziten, som man vid ett flygtigt 
påseende kunde förblanda med grönsten, innehåller metal- 
liska infiltrationer på sprickor (dendriter), hvilka äfven an- 
träffas här och der i kalkstenen, och som genom sin ofta 
förvillande likhet med aftryck af lägre vexter möjligen gifvit 
anledning till att betrakta den såsom fossilförande. På sina 
ställen blifva dessa metalliska impregnationer temligen ym- 
niga, och af de gröna och röda metamorfosprodukterna kan 
man sluta till en kopparmalm möjligen kopparglans. Dessa 
dendritiska teckningar äro således tydligen inga vextaftryck. 
Lika litet torde de af serpentin bestående konkretionerna, 
hvilkas struktur delvis företer en likhet med den s. k. Eo- 
zoon vara några lemningar efter organismer (se ofv.). 
Mellan Henriksnäs och Suonenjoki är skiffringsriktnin- 
gen hos gneisen och gneisgraniten NV eller NNV-lig i hvil- 
ken riktning äfven de i denna terräng förekommande sjöarna 
och åarna stryka. Så förekommer +. ex. mellan Wehmas- 
mäki och Lempyy, 6 verst från sistnämnde ort, tydligt skiff- 
rig och skiktad gneis med NV-lig strykning och SV-lig lut- 
ning samt mellan Lempyy och Suonenjoki, ung. på halfva 
vägen, gneis med strykning i N 109 V. Några verst öster 
om Suonenjoki kyrkoby vidtager rapakiviartad granitporfyr 
med stora, hvita orthoklaskristaller i en grundmassa bestå- 
ende af smärre fältspatsindivider (orthoklas och oligoklas), 
grå qvarz och svart glimmer. På en del ställen är grund- 
massan öfvervägande, och orthoklaskristallerna glest inströdda 
deri, på andra åter dessa sistnämnda så sammanträngda, att 
