270 
visar sig gneisen åter i fast klyft, delvis brunfärgad på ytan 
och innehållande långsträckta, ellipsoidiska konkretioner, be- 
stående af en kärna och ett yttre omhölje, såsom det synes, 
af olika beskaffenhet, den förra grönaktig (amfibol- eller py- 
roxenhaltig) och på ytan tydligt skild från omhöljet genom 
en rännformig fördjupning. Skiffringsriktningen är mycket 
oregelbunden, i det den nämligen på en liten terräng går i 
nästan alla vädersträck. Dock synes den O—V-liga vara den 
allmännaste. 
Mellan Kalho och Onginiemi synes nästan uteslutande 
gneis med i början N 809 O-lig eller ock N 809 V-lig stryk- 
ning, således i medeltal O—V, men närmare Onginiemi NV 
eller t. o. m. NNV-lig, hvilken sistnämnda riktning synes stå 
i sammanhang med den här uppträdande hvita gneisgraniten. 
Gneisen sjelf är dels glimmer- dels hornblendegneis och icke 
sällan brun eller rödfärgad på ytan, samt genomdrages af 
hvit och röd pegmatit. -- Detta gneisterritorium företer en 
märkbar åtskilnad från den förra syenitgranitterrängen, i det 
att bergsträckningarna här äro mera sammanträngda, och 
ligga mera i dagen än tillförene, hvarföre ock under detta 
håll mera fast klyft visat sig än under något af de föregående. 
Straxt söder om Onginiemi synes en större terräng in- 
tagas af syenitgranit med de vanliga mörka, kantiga fläc- 
karna på ytan, men derjemte utmärkt genom små glimmer- 
rika konkretioner, som på den skrofliga, förvittrade ytan visa 
sig såsom små runda caviteter; bergarten är dessutom ge- 
nomdragen af granitådror och körtlar samt delvis skiffrig i 
N 50—609? V. Denna syenitgranit undantränges dock snart 
åter af gneis, hornblende- såväl som glimmergneis, icke säl- 
lan brunfärgad på ytan samt genomdragen af röd pegmatit; 
skiffringsriktningen är i början ung. N—FS-lig, men blir derpå 
NO-lig, samt slutligen närmare gränsen mellan 'Sysmä och 
