271 
Heinola socknar, der små, violetta granater samt grafit visa 
sig i bergarten, O—V-lig. Denna sistnämnda riktning torde 
böra anses sågom den normala, emedan den fortfar öfver en 
längre sträcka med något större regelbundenhet. 
På andra sidan om nämnde gräns, 7—8 verst från On- 
giniemi, vidtager åter syenitgranit men här mera grofkornig 
och tydligen af en gabbroartad beskaffenhet, hvarföre berg- 
arten på grund af denna blandade karakter kunde betecknas 
såsom gabbrosyenit. Den omvexlar med gneis strykande i 
O-—-V, men kan dock i allmänhet sägas vara den rådande 
åtminstone i trakten af Lusi, der den bildar temligen höga 
klippor. 
Närmaste trakten omkring Heinola utgöres af gneis med 
O—V, på sina ställen ONO-lig strykning (N 700—809 0). 
Men "mellan Heinola och Lusi (se fig. 7) är strykningen hos 
sneisen (resp. gneisgraniten) åtminstone delvis NV t. o. m. 
NNV-lig, hvilken afvikelse torde kunna sättas i sammanhang 
med de deri inbrytande lager- och gångstockarna af granit- 
Porfyr, syenitgranit och gabbro, hvilka samtligen hafva denna 
sistnämnda strykningsriktning. 
Granitporfyren uppträder 3—4 verst norr om staden på 
ömse sidor om landsvägen och höjer sig betydligt öfver den 
kringliggande gneisen. Den utgöres af en medel-finkornig, 
icke skiffrig, men deremot i O—V och N—S tydligt förklyf- 
tad grundmassa af röd orthoklas, grå qvarz, svart samt ställ- 
vis äfven hvit glimmer, hvari större parallelipipediska ortho- 
klaskristaller äro glest inströdda, samt måste således tydligen 
betraktas såsom en granitporfyr, hvilken, såsom uppträdande 
blott i jemförelsevis mindre mängd, antagit en mera finkor- 
ng struktur. 
Syenitgraniten bildar åter en ganska betydlig bergsträcka 
På östra stranden af den långa och smala vik, som inskju- 
