273 
större sådan konkretion af 2—3 fots längd var genomdragen 
af en smal pegmatitdrum. Pegmatitgångarna visa här stun- 
dom samma fenomen som vid Hanumäki (se ofv.) att nämli- 
gen i likhet med malmgångarna förete symmetriskt anordnade 
beståndsdelar med mörkgrå qvarz i midten och hvit fältspat 
på båda sidorna derom. 
Straxt söder om staden vidtager gneisgranit af oregel- 
bundet utseende, dels grof- dels finkornig, mot hvilken gnei- 
sen lutar och af hvilken den således tydligen blifvit upplyf- 
tad, så mycket mer som äfven gneisgraniten är mer eller 
mindre tydligt skiffrig i samma riktning (O—V) som gneisen 
närmast densamma. Denna gneisgranit fortsättes söderut 
ända till länegränsen bildande en på sina ställen temligen 
hög bergsträckning. Dock visar sig tidtals äfven bergarter, 
såsom i trakten af Wierumäki, som påminna om syenitgranit 
och Branitporfyr, ja äfven gneis t. ex. ett par verst söder 
Om Wierumäki med N 709 O-lig strykning. 
Gneissystemet i Heinola trakten fortsättes, såsom En- 
gelhardt”s och Nordenskiölds kartor utvisa, till S:t Michel ja 
ända till Nyslott, och efter hvad jag sjelf funnit utgöres äf- 
ven terrängen NV och SO om S:t Michel hufvudsakligen af 
Sneis, resp. gneisgranit (se Acta soc. sc. Fenn. IX p. 347), 
så att således en mäktig gneiszon är inbäddad mellan rapa- 
kivizonen i 80 och granitporfyr-, resp. syenitgranitzonen i 
Ny. Gränsen för den förra har redan i det föregående blif- 
YitsantyddiisiHvädåter gränsen mellan gneisterrängen och 
det NV-liga eruptivterritoriet beträffar så kan den väl anses 
utgöras af det i NO-—SV gående vattensystem, som bildas af 
Kyyvesi, Puulvssi Suontiejärvi, Jääsjärvi och Joutsjärvi. 
Dessa gränser gå sålunda i allmänhet parallelt med 
hvarandra i NO eller ONO-lig riktning, hvilken sistnämnda 
riktning äfven kan antagas såsom den normala för gneisens 
18 
