280 
, 
formationen, som synnerligen vackert uppträder vid Nyslott 
och Sordavala måste sannolikt räknas skifferbildningen i Tam- 
mela (F. J. W. Om skifferform i Tav. län, p. 18), horn- 
blendeskiffern vid Botby viken nära Helsingfors m. fl. 
Karakteristiskt för östra Finlands primitiva formationer, 
isynnerhet gneisen, är den ymniga impregnationen af jernkis, 
hvaraf den bruna färg, som bergytan så ofta företer, föror- 
sakas, hvarjemte man har att tillskrifva denna omständighet 
den ymniga tillgången på sjö- och myrmalm. Af andra acces- 
soriska mineralier äro förnämligast lerjordsilikater anmärk- 
ningsvärda: fibrolit (sillimanit) i gneisen, andalusit (chiastolit) 
och staurolit i glimmerskiffer samt cyanit i talkskiffer. 
Likasom i vestra Finland, så hafva vi äfven i östra de- 
larna af landet att vidare göra skilnad mellan gneisgranit, 
som hänför sig till gneisformationen och granitporfyr (resp. 
rapakivi), som ansluter sig till skifferformationen, hvartill 
kommer pegmatit, som genombryter alla dessa bildningar i 
form af gångar och stockar. 
Hvad beträffar gneisgraniten, så har dess åtskilnad från 
gneisen blifvit genom de otvetydigaste bevis ådagalagd (se 
t. ex, ofv. om gneisgraniten mellan Jaakimvaara och Sorda- 
vala). I sammanhang härmed må här anföras en bergkupp 
invid Lahtis jernvägstation, såsom varande särdeles lärorik i 
nämnda hänseende. Den utgöres nämligen till sin nordliga 
del af grå hornblende- och glimmergneis med 50—0609 lut- 
ning mot N 20—3092 O, till sin sydliga åter af en röd por- 
fyrartad gneisgranit med brottstycken af gneis. Såväl från 
gneisen som gneisgraniten skiljer sig den deri uppträdande 
grofkorniga pegmatiten, hvars gångformiga natur tydligt ger 
sig tillkänna genom förkastningar samt dess ofta hvita färg 
vid salbanden under det att den inre massan är rödfärgad. 
Den utmärker sig här f. ö. genom sin halt af magnetisk jern- 
