281 
+. 
malm, som i temligen betydliga körtlar förekommer. deri in- 
sprängd. — Den porfyrartade struktur, som gneisgraniten här. 
antager kunde föranleda en förblandning med granitporfyr. 
Dock visar sig en åtskilnad dem emellan deri, att den por- 
fyrartade strukturen här icke betingas al. egentliga fältspats- 
kristaller såsom hos granitporfyrn är fallet utan af ellipsoi- 
diska fältspatsaggregater. 
Pegmatiten eller den i de primitiva terrängerna så ofta 
förekommande grofkorniga gånggraniten är: en af de mest 
problematiska af alla hithörande bildningar. Måhända kan 
en ledning vid förklaringen af densamma erhållas af den sym- 
metriska anordning, som pegmatitgångarna stundom förete 
med qvarz i midten samt fältspat på sidorna (se ofv.). Denna 
öfverensstämmelse i afseende på strukturen med malmgångar 
talar för att äfven pegmatitgångarna äro att betrakta såsom 
ett slags efterverkan af de större graniteruptionerna eller ock 
uppkomna vid en delvis förnyad smältning af dem och såle- 
des egentligen icke böra betraktas såsom några sjelfständiga 
eruptiver utan blott såsom ett bihang till de egentliga erup- 
tivmassorna. 
Granitporfyren och dess vanliga följeslagare syenitgra- 
niten äro i östra Finland i allmänhet analoga med dem i 
vestra Finland. Den förra varierar i afseende på strukturn 
ifrån en granitartad beskaffenhet, i hvilket fall den blir mer 
eller mindre lik gneisgraniten, till en tydligt porfyrartad, och 
öfvergår derigenom i rapakivi. I afseende på den mineralo- 
giska sammansättningen upptager den: delvis hornblende, och 
öfvergår sålunda i syenitgranit, hvilken åter å sin sida öf- 
vergår i diorit och gabbro, till hvilken sistnämnda ansluter 
sig hyperit. 
Förhållandet mellan de olika eruptiva bildningarna kan 
lämpligen uttryckas genom följande schema, som framställer 
