TR 
ERE SS RE 
ök 
286 
Den intressantaste och vigtigaste men ock den mest 
svårlösta företeelsen i de posttertiära formationernas geologi 
är åsbildningen. De mångfaldiga hypotheser, som blifvit upp- 
stälda beträffande den, kunna hänföras till tvenne kategorier, 
alltefter som de betrakta vattnet ensamt eller vatten och is 
tillsammans såsom verkande orsaker. Till den förra katego- . 
rin höra åsigten om åsarnas natur af strandvallar eller di- 
ner (Lyell, A. Erdmann, N. Nordenskiöld) samt den, enligt 
hvilken de vore återstoder af en stor, sammanhängande sand- 
betäckning (G. v. Helmersen), och till denna sistnämnda hy- 
pothes ansluter sig den af svenske författare (Levin, Törne- 
bohm, E. Erdmann se Geol. Föreningens i Stockholm Förh. 
Bd. TI) förfäktade åsigten om att åsarna vore lemningar efter 
fordna flodbäddar. Dessa åsigter kunna möjligen tillerkän- 
nas en lokal betydelse, men kunna icke tillfredställande för- 
klara åsbildningen i allmänhet. Enligt dem skulle denna 
bildning komma att uteslutande hänföras till det sednare 
(postglaciala) skiftet af ifrågavarande period. Men då det 
nu genom observationer af bergytornas slipning och reffling, 
är fullt konstateradt, att dessa åstadkommits genom en is- 
betäckning, så kunde man ifrågasätta huruvida verkligen de 
moräner, som af denna inlandsis och dess glacierer nödvän- 
digtvis måste hafva bildats, skulle spårlöst försvunnit, eller 
om icke just dessa utgöra kärnan, den inre stommen till de 
sedermera genom vatten i flytande form vidare utbildade 
åsarna. Denna åsigt, till hvilken Kjerulf, Paijkull, Krapotkin 
m. fl. ansluta sig, måste jag numera betrakta såsom den san- 
nolikaste, efter det jag nämligen varit i tillfälle att iakttaga 
de vid Lago Maggiore, vid Simplon, Zirichersjön m, fl, stäl- 
len i Schweiz befintliga moränbildningar samt öfvertygat mig 
om den analogi, som +t. e. d. eger rum mellan dessa och de 
