288 
åsarna saknas, der aftaga äfven hutvudåsen betydligt. Man 
ser häraf, att sidoåsarna utgjort ett skyddsvärn mot vattnets 
eroderande inverkan. Ty att vattnet, som ännu omgifver 
denna ås på båda sidor, här mera utöfvat en förstörande än 
en uppbyggande verksamhet, det finner man bland annat af 
den omständighet, att åsen 1 sin öfre del ofta utgöres af nä- ' 
stan idel större och mindre rullstenar”), i det att gruset 
och sanden äro till det mesta bortsvämmade. Också finner 
man på sådana ställen (t. ex. på Takaharju), der stranden 
brant höjer sig öfver sjön, att denna småningom undermine- 
ras; blott på lägre flackare delar af stranden nppkastas sand 
(här och der blandad med magnetjernkorn). — Vattnet kan 
derföre icke tänkas såsom den ursprungliga orsaken till denna 
och liknande åsbildningar; utan måste densamma betraktas 
såsom återstoden af en väldig sido- eller medelmorän, hvars 
fortsättning vi hafva att söka i NV, såsom äfven de i denna 
trakt ung. från NY—SO strykande refflorna antyda. 
Anmärkningsvärd är den terrassformiga afsats, som man 
finner här och hvar på hufvudåsens sidor isynnerhet på den 
nordliga ändans östra sida. Sådana terrasser har jag äfven 
iakttagit i åsen vid Pyhäjärvi i Säkylä socken nämligen på 
den mot sjön belägna sidan. De anföras äfven af N. Nor- 
”) Sådana rullstenar i åsarnas öfre delar äro ganska vanliga. Så- 
lunda fann jag dem äfven i åsen vid Lahtis; Kutorga (1. c. p. 298) om- 
talar sådana i åsen mellan Helsingfors och Tavastehus, såsom bildande 
en bred gördel i öfre delen deraf, och Krapotkin anför i sin ,skrifvelse 
under en geol. resa i Finland och Sverige" 1871 p. 15 dylika stenar af 
2—10 fots längd i Kangasala åsen. Att dessa icke ditförts genom vå- 
gornas kraft är klart; utan har detta, såsom bland annat Kjerulf visat 
(Om den glac. form, i det sydl. Norge, 1860 p. 14), tydligen skett genom 
isblock, som simmade på diluvialtidens haf och sjöar samt strandade på 
åsbankarna. 
| 
| 
