289 
denskiöld (1. c. p. 8) under namn af strandbäddar, samt be- 
traktas af honom såsom antydande den höjd, hvartill vattnet 
en gång stigit, tills det genom ett vallgenombrott sjunkit. 
Om sådana strandterrassers förekommande vid södra Sveriges 
och Norges kuster se E. Erdmann 1 c. samt Th. Kjerulf, 
Om skurningsmaerker, glacialform. och terrasser i Norge, 1871. 
Analoga företeelser äro äfven de bekanta af Lyell o. a. an- 
förda gamla strandmärkena i Glen Roy i Skottland, hvilka 
dels blifvit betraktade såsom gamla hafsstränder dels med 
mera skäl såsom stränder af sjöar uppdämda af glacierer el- 
ler moräner (se Lyell, The geol. Evidences of the antiq. of 
Man 1863 p. 252). I förra fallet skulle de sålunda utmärka 
| periodiska afbrott i landhöjningen i sednare fallet blott i sjö- 
| fällningen. Det sednare är väl också händelsen med de of- 
| vannämnda 1 södra Finland förekommande. 
En intressant företeelse hos Pungaharju åsen äro vi- 
| dare dess talrika åsgropar. De förekomma här på de platå- 
formigt utbredda sidorna af alla storlekar. Vanligen förete 
| de en långsträckt elliptisk omkrets, bildande en regelbundet 
trattformig fördjupning, hvarföre jemförelsen med kratrar är 
ganska betecknande (se N. Nordenskiöld, Beskr. af en kra- 
terform fördjupning i sandåsen vid Tammerfors; Öfvers. af 
finska Vet. Soc. Förh. V p. 101). De mindre äro torra, de 
större deremot hafva bottnet betäckt med vatten eller ett 
| Mörass bestående af sphagnums- eller scarexarter och öm 
| gifvet af en krans utaf löfträd. Strängt taget är den s. k. 
Walkiajärvi i åsens nordliga del, som på alla sidor är om- 
gifven af de brant nedlöpande sidorna af Punga- och Taka- 
harju intet annat än en åsgrop, ehuru af kolossala dimen- 
sioner. 
De af N. Nordenskiöld (1 c.) samt K. Nordenskiöld 
(Öfvers. afiiSv. iVet. Akad"Förh. 1870, p. 29) gifna förkla- 
19 
| 
| 
| 
