290 
ringar af åsgropars uppkomst såsom härrörande af genom 
sanden rinnande vatten, således analogt med de trattformiga 
fördjupningarna i åtskilliga kalkaflagringar kunna ega sin til- 
lämplighet i vissa fall men icke gerna i det ifrågavarande, 
der vattnets nivå på båda sidor om åsen är densamma. Der- 
emot synas de mig här, då man tager i betraktande det sam- 
manhang, som eger rum mellan de egentliga s. k. åsgroparna 
och de mångfaldiga, mera oregelbundna insänkningarna och 
bugterna mellan hufvudåsen och sidoåsarna, enklast kunna 
förklaras genom att hänföras till de ojemnheter, som nöd- 
vändigtvis måste förefunnits på landsisens yta i dess sednare 
period, hvarunder den mer och mer aftog i mäktighet. En 
upphöjning på denna måste då vid afsmältningen åstadkom- 
mit en fördjupning i morängruset. Detta betraktelsesätt an- 
sluter sig sålunda till den af S. Lovén uttalade åsigten om 
åsgroparnes uppkomst genom smältning af i sanden inne- 
slutna ismassor. 
En med Pungaharjuåsen liknande konfiguration förete 
öfverhufvudtaget äfven de vester derom strykande åsarna, 
hvilkas medelriktning kan sättas = NNV—SS0. Sålunda ut- 
göres t. ex. åsen vid Heinola af två eller tre parallelåsar, 
hvilka delvis äro ganska tydligt skilda, lemnande mellan sig 
antingen en trång dalsänkning eller ock en stor, morassfyld 
åsgrop, men på andra ställen åter förena sig samt utbreda 
sig till en platåformig sandmo. 
Från dessa åsar, hvilka i allmänhet löpa parallelt med 
refflorna och sålunda väl ursprungligen hafva utgjort sido- 
eller medelmoräner, måste man särskilja den i motsatt rikt- 
ning mot dem strykande åsen (Salpausselkä), som skiljer sig 
genom en i allmänhet större enkelhet i sin yttre konfigura- 
tion samt större bredd, och som, såsom dess form och ber 
lägenhet antyder, utgjort en ändmorän, men tillika, att döma 
