och fältet vid A- och D högre än 1 den lägre belägna sko- 
gen och fältet vid C och B. Temperaturen är sålunda högst 
vid A och lägst vid B; vid C och D deremot ungefär lika, 
med den skilnaden dock, betingad af de olika lokalerna, att 
D, ständigt står under C, och C5, D; deremot ständigt 
högre än dessa. Förklaringen till ofvanstående är lätt fun- 
nen på grund af hvad förut om utstrålningen blifvit nämndt. 
På ett fält sker utstrålningen från marken eller från 
gräset på marken. Ytan afkyles och genom beröring här- 
med det närmaste luftlagret, hvilket, blifvet tyngre, gvarblir 
vid marken. Då vidare luften är en dålig ledare, sker 
värmeutvexlingen mellan det lägsta och de öfre luftlagren 
blott långsamt. Det bör derför icke förvåna, att tem- 
peraturdifferensen mellan dessa lager kan blifva så stor och 
afkylningen vid marken så betydande. I skogen deremot 
sker den mesta utstrålningen från träden. Luftlagret vid 
trädtopparna afkyles, sjunker ned och blandar sig med de 
underliggande lagren. Temperaturen bör derför förbli nästan 
lika vid olika höjd öfver marken. Ej heller kan tempera- 
turfallet här bli så stort som på fältet (vid marken), då den 
afkylda luften fördelar sig på en större rymd och marken 
här ej afkyles genom utstrålning, hvilken till största delen 
förhindras af träden. Observationsresultateh öfverensstämma 
med det: anförda. 
Att åter temperaturen vid de högre belägna A och D 
är högre än vid C och B, beror närmast på att den kalla 
luften rinner ned för sluttningen. TIsynnerhet torde detta 
vara händelsen vid D på den kala åkertäppan. Äfven mar- 
kens olika beskaffenhet på de olika ställena bidrager till 
nämnda temperaturolikheter. Afkylningen vid jordytan mot- 
verkas nämligen af att värme från de underliggande lagren 
genom ledning tillföres den afkylda ytan och till någon del 
