Ennen 
sa 
134 
belades bränvinstillverkningen i Sverige och Finland, så vidt 
kändt är, första gången med skatt. Bränvinsbrännare och 
krögare skulle erlägga för hvarje tunna malt, som användes 
till bränvin, i accis 6 öre smt. och för hvarje tunna hvete, 
mjöl eller råggröpe 12 öre smt. Enskilda personer, som 
brände bränvin till husbehof, behöfde deremot betala endast 
två tredjedelar af dessa belopp. Denna skatt fördubbladeg 
år 1650 och fortfor sedan till år 1686, då densamma i stä” 
derna ytterligare fördubblades. Att detta icke äfven skedde 
i landskommunerna synes utvisa att industrin derstädes ännu 
var obetydlig. Likväl utbreddes den äfven der steg för 
steg. För att befordra inrättandet af gästgifverier blef det 
i Förordningen om taverner och gästgifverier af den 29 
Januari 1636, äfvensom senare bland annat i Krögare- och 
gästgifvar-ordningen af den 29 Augusti 1664, medgifvet åt 
enhvar, som hade lust och råd dertill, att vid allmän väg 
anlägga gästgifvaregård, hus och tavern, dock med förbehåll 
att den icke var närmare belägen än två mil till annan gäst- 
gifvaregård. MHvarje gästgifvare såväl i stad som på landet 
hade frihet att inköpa och tappa inhemskt och utländskt öl, 
mjöd, vin och bränvin samt icke blott utskänka dessa dryc. 
ker åt sina gäster, utan äfven försälja kanntals.och stoptals 
till hvem som helst. Inom en mil, eller enligt 1664 års ord- 
ning inom två mil, när från gästgifvargård på landet fick 
ingen annan idka dylik handel, utom i det fall, att någon 
militärtrupp under genomtåg rastade på orten, då det var 
bönderna tillåtet att sälja åt soldaterna öl och bränvin. I 
städerna blef hembrygd af öl förbuden (d. 20 Nov. 1664), men 
icke bränvinsbränning, och det stadgades tillika att krögare, 
som hade starkt öl till salu, skulle ha på krögarskylten må- 
ladt ett ölglas; men de, som sålde svagt öl och spisöl, en 
