135 
träkanna "). Man finner af det anförda att både tillverk- 
ningen och försäljningen af bränvin icke besvärades af några 
synnerligen svåra band. Kontrollen öfver tillverkningen 
kunde, då enhvar hade lof att bränna i hurudana pannor 
som helst och när det honom behagade, icke vara noga; och 
hvad åter utskänkningen vidkom, tyckas författningarna 
snarare ha afsett att befordra, än på något sätt hämma 
denna näring. Allt detta synes ådagalägga att bränvinet 
såväl i den allmänna, som i den enskilda hushållningen ännu 
icke under 17:de- seklet spelade samma vigtiga roll, som 
under de följande, samt att ölet i hvardera hänseendet fort- 
farande hade försteget. 
Genomögnar man den mängd af bränvins-författningar, 
som utkommo under förra hälften af 18:de århundradet, skall 
man snart finna huru tillverkningen och konsumtionen af 
denna dryck allt mer och mer tilltog. Särskilda gånger, så- 
som 1696, 1709, 1718, 1724 och 1740, blef bränvinsbrännin- 
gen inskränkt eller förbjuden, ehuru dylika förbud vanligen 
icke egde bestånd mer än ett år i sender. Å ena sidan 
manade de mer och mer synbara följderna af bränvinets 
bruk, i förening med behöfligheten af att under missväxt-år 
spara med landets spanmålstillgångar, styrelsen att söka 
hämma bränvinsbrännandet; å andra sidan åter satte det 
enskilda intresset, här representeradt af det stora flertalet 
jordbrukare och borgare i städerna, ett lifligt motstånd mot 
alla verksammare åtgärder i detta syfte. Förordningar till 
fylleriets förekommande, såsom bland andra Förordningen af 
den 17 April 1733 mot svalg och dryckenskap, der för första 
+) Uppgifterna hemtade ur A. A. v. STJERNMANS: Samling af 
Kongl. bref ete. del. 1—5. Ett stadgande hade tidigare utfärdats att 
bryggarne icke fingo brygga svagare öl, än att af en tunna malt er- 
hölls högst 1!/, tunna öl. Detta var väl antagligen starkt öl. 
