136 
gången enkelt fylleri straffades med böter, voro vanmäktiga 
att bekämpa detta onda, så länge källan till detsamma eller 
den öfverhandtagande bränvinsfloden icke kunde angripas. 
Under vissa tider (från 1734 till 1740) var bränvinsbrän- 
ningen på landet fri från skatt till staten och sannolikt der- 
före icke heller underkastad någon kontroll. Först år 1741 
blef husbehofsbränningen stadigt beskattad. Förordningen 
af den 7 September nämnde år gjorde, likasom de tidigare 
stadgarna i ämnet, en åtskillnad emellan det bränvin, som 
tillverkades till salu och det som tillverkades för det egna 
behofvet, samt begränsade i hvardera fallet de qvantiteter, 
som på hvarje ort fingo brännas. I Stockholm tilläts bryg- 
gareembetet årligen bränna 25,000 tunnor spanmål emot en 
afgift af 8 daler smt för tunnan; i andra städer hade krö- 
garne, hvilkas antal berodde af magistratens i hvarje stad 
bestämmande, ensamme rätt att tillverka bränvin till afsalu, 
utan att någon annan gräns sattes för tillverkningen, än att 
ingen i de större städerna fick bränna mindre än 10 tunnor 
och i de små städerna mindre än 5 tunnor. För dessa mi- 
nimi belopp betaltes en afgift af 6 dal. smt. tunnan; men 
för hvarje öfverskjutande tunna, som brändes, erlades 8 dal. 
smt. I alla andra städer, utom Stockholm, var husbehofs- 
bränning tillåten... I städerna bosatte prester, borgare och 
ståndspersoner, som hade egna åkertäppor, fingo för eget 
behof bränna icke mindre än 1 och icke mera än 2 tunnor 
säd emot en skatt af 3 dal. smt. per tunna. På landet var 
samma rättighet medgifven åt alla hemmansåbor och hem- 
mansinnehafvare, dock med den utsträckning, att tillverk- 
ningen fick stiga till tre tunnor och att skatten nedsattes 
till 2 dal. smt. Gästgifvare och krögare, hvilkas antal skulle 
förblifva detsamma, som i 1731 års förordning stadgats, hade 
ensamme rätt att på landet tillverka bränvin till salu mot 
