137 
skatt af 6 dal. smt. för hvarje tunna som brändes och i alla 
fall för ett minimi belopp af 5 tunnor. Funnos i en socken 
inga krogar, då kunde landshöfdingen med sockenmännens 
begifvande der tillsätta en eller flere krögare, dock icke i när- 
heten. till kyrkan. Hvarje forsling af bränvin från den ena 
orten till den andra var strängt förbjuden och krögare fingo 
icke sälja annan inhemsk vara än sådan, som var tillverkad 
å orten. 
Emellertid synas de inskränkningar, hvilka husbehofs- 
bränningen i följd af förenämnda stadganden fick vidkännas, 
ha förefallit ständerna alltför stränga. Den 10 December 
1747 utkom derföre, i trots af Sekreta Deputationens kort 
förut afgifna vältaliga betänkande om bränvinets förderflig- 
het, en ny författning, som i väsentlig grad utvidgade hus- 
behofsbrännings friheten i synnerhet på landet, men deremot 
ökade tillverknings- och konsumtionsskatten för gästgifvare 
och krögare, samt skärpte i någon mon kontrollen öfver 
deras bränning. På husbehofsbränningen fanns deremot knap- 
past någon kontroll alls, ty lägenhetsinnehafvarne betalte 
sin afoift icke såsom förut efter det belopp spanmål, som de 
brände, utan efter sina hemmans storlek; och invånarne i 
städerna åter fingo tillverka bränvin efter magistratens och 
stadens äldstes bestämmande, som skulle bero af hvarje hus- 
hålls ,,storlek och förnödenhet'. Den ymniga tillgången på 
bränvin, som blef en följd af dessa stadganden, dröjde icke 
att visa sina sorgliga frukter i ett öfverhandtagande fylleri 
samt i pauperismens och brottens tillväxt. Hattpartiets re- 
gering, hvilken öfverhufvudtaget, vare det sagdt till dess 
heder, icke var någon vän till bränvinet, begagnade sig der- 
före af tillfället, då en svår missväxt hemsökte riket, att få 
hela tillverkningsrätten upphäfd, samt, om möjligt, för evär- 
deliga tider ur riket bannlysa sjelfva bruket af sagde rus- 
