138 
dryck. Ehuru ständerna på 1756 års riksdag efter häftiga 
debatter och ett långvarigt motstånd från bondeståndets sida 
endast bifallit till att bränvinsbränningen skulle upphöra till 
hösten samma år, förlängde regeringen dock egenmäktigt 
detta förbud, först till utgången af Oktober, och sedermera, 
innan denna termin ännu hunnit utgå, på obestämd tid eller 
»,tills vidare". Att meningen verkeligen var att nu för alltid 
göra slut på bränvinets bruk såväl i Sverige, som i Finland, 
utvisa de talrika stränga förordningar, hvilka härefter ut- 
färdades. I den bekanta öfverflödsförordningen af d. 23 Ok- 
tober 1756 uppräknas bränvin bland de varor, som icke 
fingo till riket införas, och i förordningen af d. 26 Novem- 
ber s. å. blef försäljning af bränvin, vare sig inhemskt eller 
utländskt, vid strängt straff förbuden. ”Tillika stadgades att 
alla bränvinspannor skulle inom 8 dagar efter kungörelsens 
afkunnande aflemnas till kronobetjeningen och församlingens 
förtroendemän för att förtecknas samt sedan förvaras i tilläst 
tiondebod eller annan lokal invid kyrkan. Kronan förband 
sig tillika att, så framt egarne önskade det, mot ett fast- 
stäldt pris tillösa sig pannorna. Största vigt låg emellertid 
derpå att för dessa åtgärder vinna stöd i allmänna opinion, 
på det att icke en kommande riksdag genast skulle kull- 
störta allt, hvad som nu till nykterhetens befrämjande blif- 
vit tillgjordt. Regeringen ville derföre försöka att i denna 
maktpåliggande fråga få presterskapet på sin sida. I så- 
dant afseende utfärdades d. 30 Aug. 1757 ett cirkulär till 
samtliga konsistorier, deri det heter att kunglig majestät 
med fägnad förnummit af de från domstolarne inkomna be- 
rättelser huruledes, sedan allt bränvinsbrännande öfver hela 
riket tills vidare blifvit förbudet, ett långt mindre antal 
kriminela mål vid rätterna förekommit än tillförene, och så- 
som denna skickeliga och frideligare förda lefnad ofelbart 
