139 
är en verkan af ofvannämnda förbud, så synes det kunglig 
majestät att denna tid vore den rätta, då inbyggarne bäst 
stå till att öfvertyga om den allmänna nyttan riket till- 
skyndas skulle, derest bränvins-brännandet städse vore af- 
skaffadt. Med anledning häraf ville kunglig majestät nu 
anbefalla konsistorierna att tillskrifva presterskapet i sina 
stift, det de idkeligen och på det bevekligaste sättet före- 
ställa allmogen nödvändigheten att afstå med tillverkningen 
och nyttjandet af en vara, hvilken ej allenast flere tusende 
års exempel visar vara alldeles umbärlig, utan och hvars 
nytta, sedan dess tillverkning i denna senare tiden uppfun- 
nen blifvit, varit och är så ringa, att densamma jemförd 
med den otroliga skada missbruket både i andelig och tim- 
lig måtto medförer, ej bör eller kan komma i konsideration ”"). 
Klart var det emellertid att ett under århundraden 
inrotadt ondt icke skulle kunna så lätt utrotas. Jordegarne 
hörsammade i allmänhet endast motvilligt och en stor del 
alldeles icke befallningen att lemna bränvinspannorna ifrån 
sig. Lönnbränneriet bedrefs i stor skala, och kronobetje- 
ningen visade sig mångenstädes alltför slapp i att hindra 
och beifra detsamma. Regeringen fann sig derföre föranlå- 
ten att den 29 November 1757 utfärda ett nytt ,,påbud mot 
det högst förderfliga bränvinsbrännandet'", hvari klagas att 
hvarken ,,de förnuftigaste öfvertygelser ej heller stränga 
böter varit tillräckliga att afhålla från oloflig bränvinstill- 
verkning, ,,hvilket dock svårligen kunde ske med mindre en 
trolös och egennyttig underhandling af kronobetjenterne och 
vederbörande uppsyningsmän till förbudsbrytarnes trygg- och 
säkerhet, äfven dervid förelöpa måste". Derföre förkunnades 
") S. WinsKMANnN. Svea Rikes Ecoclesiastiqve Werk, Örebro 1781, 
SIAT Te. 
