140 
nu att enhvar, som kunde lagligen öfverbevisa en fiskal eller 
annan kronobetjent att ha afvetat brott emot bränvinsför- 
budet, men icke vid domstol tilltalat de skyldiga, skulle icke 
blott vara berättigad till den andel i böterna, som hade till- 
fallit kronobetjenten, derest denne fullgjort sin skyldighet, 
utan derjemte äfven till en lika stor bötessumma af den för- 
sumlige kronobetjenten, samt dertill ännu, ifall denne sist- 
nämnde dömdes sin tjenst förlustig, komma närmast i åtanke 
vid besättande af den lediga tjensten. Om också denna upp- 
muntran till angifvarekallet icke kan godkännas ur moralisk 
synpunkt, synes den dock ha bordt vara egnad att sporra 
kronobetjeningens vaksamhet samt förekomma underslef och 
försumlighet från dess sida. 
I fyra år voro dessa drakoniska lagbestämningar rö- 
rande bränvinet gällande. Huruvida de i längden kunnat 
upprätthållas i all sin stränghet, är väl mycket tvifvelak- 
tigt; men dock synas de, ifall regeringen ståndaktigt fast- 
hållit vid samma principer, ha bordt efterhand införa en 
större nykterhet bland folket, samt göra slut på bränvins- 
brännandet såsom hemslöjd eller binäring till jordbruket. 
Af frihetstidens svaga, endast af partiväldet för stunden upp- 
burna regering kunde dock lika litet på den ekonomiska 
lagstiftningens som på den yttre politikens område väntas 
något ståndaktigt fasthållande vid engång uttalade princi- 
per. Å. riksdagen 1760 begynte det se bekymmersamt ut 
för Hattregeringen, som, förutom andra synder, hade att 
svara för det illa förda Pommerska kriget och derföre vän- 
tade sig en sträng räfst. Sinnena måste nu blidkas, kosta 
hvad det ville, och bränvinet blef ett af de medel, som här- 
för först tillgrepos. Medelst en förordning af sistnämnda 
år frigafs åter husbehofsbränningen såväl i stad som på lan- 
det, och bränning till salu tilläts äfven kort derpå. Till 
