&&&& + SS" 
fr 
142 
September s. å. förbjuda tills vidare all bränvinsbränning 
och försäljning i riket. Närmaste anledningen härtill var 
en svår missväxt, som gjorde det till en nödvändighet att 
spara på spanmåls-förråden, så mycket heldre som äfven 
utifrån någon större införsel icke stod att förväntas. För- 
budet upprepades sedan den 21 December 1773 och fortfor 
att vara gällande ända till hösten 1775. Att det icke kunde 
i längden upprätthållas torde konungen redan från bör- 
jan ha insett. Antagligen var också meningen med hela 
förbudet endast att småningom afvänja folket från husbe- 
hofsbränningen och göra det mera böjdt för konungens plan 
att förvandla bränvinstillverkningen till ett kronans regale. 
Utan tvifvel leddes Gustaf härvid i främsta rummet af be- 
gäret att öka sina inkomster, men rättvisligen bör dock äf- 
ven erkännas att också andra vigtiga nationalekonomiska 
skäl talade för en sådan anordning. I kungörelsen af den 
14 September 1775 anföres huruledes förbudet mot all brän- 
vinsbränning icke blifvit efterlefdt, utan framkallat talrika 
lagöfverträdelser. Bästa medlet att förekomma dessa var 
att åter införa en måttlig bränvinstillverkning, som öfver- 
toges af staten, i hvars makt det stod att begränsa belop- 
pet och afpassa det efter behofvet. Härigenom skulle äfven 
betydligt mera spanmål inbesparas, emedan en i stort be- 
drifven tillverkning vida bättre kunde tillgodogöra sig rå- 
ämnena, hvarförutom kronan af denna tillverkning vunne ökad 
inkomst. På dessa grunder hade konungen beslutat öfver- 
låta bränvinstillverkningen såsom ett kronans regale på ar- 
rende åt förpaktare. De feste historieskrifvare ha betrak- 
tat detta Gustaf III:s beslut i fråga om bränvinet såsom 
för honom synnerligen olycksdigert. Fäster man afseende 
vid att det nya statsskick, som grundades 1772, då ännu 
knappast kunnat rotfästa sig i tänkesätten, samt att konun- 
