147 
alla orter, der en lifligare rörelse var rådande, torde alltså 
klagomålen öfver fylleriets tillväxt icke varit ogrundade. 
Vid riksdagarna 1778 och 1786 fick det allmänna miss- 
nöjet med den regala bränvinsbränningen tillfälle att uttala 
sig i petitioner om fri husbehofsbränning. +De vilkor, som 
konungen uppställde för afståendet från det vinstgifvande 
monopolium, blefvo emellertid icke af ständerna antagne, 
hvarföre petitionerna ej heller ledde till något resultat. 
Emellertid gjorde Gustafs krigsplaner det snart till en tvin- 
gande nödvändighet för honom att söka återvinna den förlo- 
rade folkgunsten och foga sig efter allmänna opinionen. Genom 
en förordning af den 20 December 1787 återinfördes hus- 
behofsbränningsrättigheten från och med den 1:sta Januari 
påföljande år och de regala brännerierna afskaffades. Emn- 
dast hemmansegare fingo emot ett visst arrende till kronan 
lof att tillverka bränvin i pannor, hvilkas rymd bestämdes 
efter lägenheternas storlek, så att de minsta pannorna in- 
rymde 22 och de största 242 kannor. Förmyndareregeringen 
efter Gustaf III:s död upphäfde sedan äfven dessa inskränk- 
ningar i bränvinstillverkningen. - Förordningen af den 31 
Maj 1793 tillät hemmansegare och andra privilegierade att 
bränna alla tider på året och i ,så stora pannor, som bäst 
och nyttigast synes". Gästgifvare, krögare och värdshus- 
värdar äfvensom andra å landsbygden, som voro taxerade 
för salubränning, erhöllo rätt att å bestämda ställen sälja 
»till alla distilleradt och odistilleradt sädes-bränvin, dock ej 
till någon utöfver en kanna på en gång". Om sistanförda 
begränsning afsåg att förekomma en omåttlig förtäring, så 
var den rent af löjlig. En qvantitet af en kanna innehöll 
— ifall den förtärdes på en gång — tillräckligt alkohol för 
att beröfva drinkaren förnuftet, ja till och med lifvet. Att 
bestämningen dessutom lätt kunde kringgås, behöfver knap- 
