SEE 
SR 
148 
past påpekas. Öfverhufvudtaget synes förmyndareregerin- 
gen varit synnerligen mån om att undersåtarne icke skulle 
lida brist på den nationel vordna drycken. Derföre stad- 
gades ytterligare i samma förordning att , vid auktioner å 
landet må i händelse hemmansbrukaren sjelf för bränvinsmi- 
nutering icke är taxerad, bränvin från nästbelägna krog 
hemtas och af den, som samma krog förestår, allmogen till- 
hamdahållas" — Regeringen synes följaktligen ha ansett att 
icke ens en ordentlig auktion "kunde förrättas utan stimule- 
rande medel. 
Följderna af denna nästan oinskränkta bränvinsproduk- 
tion läto ej länge vänta på sig. Icke nog med att rege- 
ringen ,,med missnöje förnamm"” att spanmålstillgångar, som 
borde besparas till brödföda, ,,utan all gräns uppbrännts” af 
husbehofsbrännarne, den fick äfven se det ena stora brän- 
neriet efter det andra anläggas i städer och på landsbyg- 
den. Landet öfversvämmades med en ohämmad bränvinsflod 
både från husbehofspannor och från fabriker. Högljudt kla- 
gades öfver att ofantliga spanmålsförråder uppslukades af 
sistnämnda inrättningar. Ett sådant sakernas tillstånd kunde 
icke längre fortfara. Em inträffad missväxt gaf derföre 
också åt regeringen en välkommen anledning att den 21 
Augusti 1794 rätta sitt misstag samt förbjuda all bränvins- 
försäljning och minutering på landsbygden, der endast brän- 
ning till husbehof fick ske i så vidt möjligt smärre pannor. 
För städerna åter stadgades genom en förordning af den 5 
December s. å. att hvarje stad skulle få bränna bränvin till 
husbehof i förhållande till sin folkmängd enligt följande be- 
räkning. Från summan af stadens mantalsskrifne invånare 
afräknades alla barn under 15 år, och för den återstående 
fullvuxna befolkningen anslogs årliga behofvet af bränvin 
efter beräkning af en jumfru om dagen utgöra för en man 
