149 
12 kannor och för en qvinna, hvars dagliga förbrukning an- 
togs hälften mindre, 6 kannor. Till det belopp bränvin, 
som staden enligt denna beräkningsgrund fick bränna, lades 
ytterligare 59/, för till staden ankommande resande och all- 
moge. Sädesqvantiteten, som vid tillverkningen icke fick 
öfverskridas, bestämdes sålunda att en ,,bränntunna', mot- 
svarande en tunna råg och en fjerdedels tunna malt, antogs 
lemna 18 kannor bränvin. 
Dessa stadganden intogos sedermera i den med stän- 
dernas på riksdagen i Norrköping begifvande utfärdade för- 
ordningen af den 15 Juni 1800, hvilken med smärre förän- 
- dringar fortfor att vara gällande ända till dess husbehofs- 
bränningsrätten den 2 mars 1865 slutligen afskaffades. Åbe- 
ropade förordning af den 15 Juni 1800 bestämde att alla 
innehafvare af i mantal satt jord, men inga andra på lands- 
bygden, egde rätt att, emot erläggande af en fastställd skatt 
i spanmål, tillverka och försälja bränvin. Denna rätt åt- 
njöto de åtta månader hvarje år, eller månaderna Januari 
—Maj och Oktober—December. Bränvinspannornas rymd 
bestämdes efter hemmanens storlek, sålunda att ett hemman 
om ett mantal fick besitta en panna af 50 kannors rymd. 
Å. de minsta lägenheterna var pannans rymd fastställd till 
15 kannor och å de största till 90 kannor, hvilket sistnämda 
mått icke fick öfverskridas å något husbehofsbränneri. Be- 
träffande städerna åter begränsades deras tillverkningsrätt 
på lika sätt, som i 1794 års förordning. 
Den under tidernas lopp hos befolkningen inrotade 
föreställningen att betrakta bränvinsbränningen såsom en 
oumbärlig binäring till jordbruket hade nu fått ett fast stöd 
1 en af "regent och ständer. stiftad lag. Ej under att idkan- 
det af denna binäring derföre år efter år blef allt allmän- 
nare. Visserligen minskades vinsten af bränvinsbränningen 
