150 
i samma mån, som konkurrensen blef större, men å andra 
sidan åter föranledde varans låga pris en ökad åtgång. 
Bränvinsbrännarne sjelfve äfvensom deras barn och husfolk 
vänjde sig att betrakta bränvin såsom en daglig nödvän- 
dighetsvara. Den tjenande klassen uttog ofta en del af sin 
lön i bränvin och den stora mängden af den fattiga, lösa 
befolkningen begagnade sig äfven i rikt mått af tillfället 
att i ett lätt åtkomligt rus söka en tröst för lifvets veder- 
värdigheter. Öltillverkningen och förbrukningen hade små- 
ningom råkat i glömska. Det blef en sed att supa bränvin 
vid hvarje högtid, vid hvarje folksamling, ja vid snart sagdt 
hvarje märkligare tilldragelse. Oskicket att förtära brän- 
vin på auktioner gick så långt att styrelsen fann sig nöd- 
sakad att förbjuda bruket af så kallade ,,slagsupar”. Ka- 
rakteristiskt för sedetillståndet i en del landsändar är isyn- 
nerhet Kejserliga brefvet af den 22 April 1846 till guver- 
nören öfver Wasa län, hvilket bref utan alla kommentarier 
här må införas. Det lyder: ,,Som Wi af ransakningen uti 
ett till Waårt Nådiga skärskådande öfverlemnadt mål an- 
gående häktade drängen N. N. från Wörå socken, tilltalad 
för dråp, inhemtat huruledes från äldre tider tillbaka den 
osed bland allmogen i sagde socken skall ha egt rum att 
en person, som första gången blifvit delaktig af Herrans 
Heliga Nattvard, ansetts böra med bränvin undfägna sina 
bekanta, alltså ha vi velat hafva Eder antydt, att anbefalla 
kronobetjeningen i berörda socken söka förmå allmogen att 
afstå från detta mot ordning och sedlighet stridande samt 
till sina följder högst vådliga bruk". 
Så länge husbehofsbränningsrätten, såsom grundad i 
en ständerlag, icke kunde upphäfvas, förblef landets sty- 
relse äfven oförmögen att angripa sjelfva roten till det onda. 
I början begagnade sig den också ganska litet af sin för- 
