■ 



J. Sparre Schneider. Malangenf jordens fanna. 



105 



ment, med teglrøde øine, og er uden nærmere undersøgelse 

 meget let at forveksle med denne, medens den er høist u- 

 lig sin store brunt pigmenterede slægtning 0. hjnceus, hvem 

 den forøvrigt i anatomisk henseende står meget nær. 

 49. M. longzrostris Goés. 



Jeg har medbragt et stort antal eksplr. fra Mester- 

 vik, hvor den ubetinget var den hyppigste amphipod. De 

 fleste eksplr. er voksne og synes fornemmelig at være ud- 

 gåtne hunner, men yngel kunde jeg ikke bemærke. Dette 

 er ganske påfaldende, da jeg i Kvænangen kun fandt yngre 

 individer og ingen voksne ; den skulde altså yngle såmeget 

 tidligere i Kvænangen, eller om man vil, også såmeget se- 

 nere, idet de i Kvænangen erholdte yngre eksplr. jo kunde 

 antages ud over høsten at blive parringsdygtige. Disse 

 forholde er imidlertid så vanskelige at udrede, at jeg kun 

 vil udtale mig med stor reservation, hvor ikke tydelige be- 

 viser foreligger. Jeg har dog anseet det for rigtigt at frem- 

 lægge forholdene, som de viser sig på de forskjellige lokali- 

 teter, så vil et større antal iagttagelser forhåbentlig engang 

 lede til en sikker erkjendelse. 



50. M. packardi Boeck. 



Ved Mestervik i selskab med foregående og næsten 



igeså talrig. 



De medbragte 



eksplr, synes alle at være 



voksne eksplr., da der blandt dem findes såvel ægbærende 

 hunner som hanner med forlængede følere. Denne art yng* 

 ler således noget senere end foregående. 



Medens M. longirostris har et på alkohol bestandigt 

 brunt pigment, er M. pachardi ensfarvet lyst gulagtig og 

 afbleges meget hurtigt fuldstændig på spiritus. Brunt pig- 

 ment har desuden borealis, tesselatus og en varietet (?) af 

 longicornis, uden pigment er slægtens øvrige arktiske arter 

 tuber culatus, latimanus og den typiske longicornis; grubei er 

 mig ubekjendt in natura. 



pl. M. latimanus Goes. 



