■^ 



J. Sparre Schneider. Tromsø Lepidopterfauna. 



23 



^. 



I 



5 .. 



langt fra så mørke som hos sydligere eksplr. Hiinnerne er 

 sjelden uden antydning til blå bestøvning, undertiden med 

 en større del af overfladen blå, og denne tilbøielighed til at 

 antage mere blåt med den nordligere bredde tilkommer vel 

 de fleste af slægtens arter, især påfaldende hos icariis, 

 amanåa, hylas, arion, orion. De røde halvmåner på oversi- 

 den hos hunnen er ofte utydelige på fremvingerne, i sjeld- 

 nere tilfælde mangler de helt på begge vingepar. 



- Af aberrationer har jeg påtruffet 2 mere iøinefaldende 

 tilfælde. På det ene eksplr., en han fra Hammerø fanget 

 august 1880, er på begge vingepar rækken af de sorte ocel- 

 punkter, midtrækken altså, regelmæssigt uddraget i sorte 

 striber, ligesom også 2 af basalpunkterne på bagvingerne er 

 forlængede. Dette eksplr. er afbildet som planchens fig. 1. 

 På en han fra Målselven mangler på undersiden ethvert 

 spor af rødgultpå begge vingepar, de sorte halvmåner langs 

 bagvingernes udkant er ligeledes forsvundne, til gjengjæld 

 er de metalgrønne oceller forstørrede, hvorved eksemplaret 

 får et høist eiendommeligt og fremmed udseende. Et 3die 

 stykke fra Bodø har på forvingernes underside endel af ocel- 

 lerne kileformigt uddragne, men er ellers normalt tegnet. 

 Jeg har fnndet det ufornødent at tillægge disse aberrationer 

 egne navne, sådanne bør efter min opfatning kun tillægges 

 dem, der hyppigere og regelmæssigt optræder, anderledes 

 derimod er foiholdel med de ulige interessantere klimat- og 



lokalracer, 



er mere iøinefaldende og konstante. 



de bør altid særskilt betegnes, når afyigelserne 



Med hensyn til optagelsen af navnet argyrognomon for 

 forfatternes argus, og argus for det vante ^^on-navn, da 

 bar Schøyen t^'lstrækkelig udredet grundene hertil i «Ento- 

 mologisk tidskrift* for 1882. Hvorfor v. hyyocliioiia Rbr., 

 der som Schøyen har påvist og enhver med lethed kan over- 

 bevise sig om, er en ægte argus (ægon auet.), endnu i alle 

 priskuranter og fortegnelser figurerer som varietet at argtj* 



