62 



dog andre Hunde {Canis zerda) mod stor Trommcliulo og uden Ud- 

 væxten paa Underkjæbeiis nedre Eand; Udvæxten or altsaa ikke en 

 nødvendig Følge af Trommchulens Storrclsc. 



Naar Kovtænderne ikke bniges til at afklippe Kjød, indskrænkes 

 de skj ærende Kamme (cf. Mustela eller andre sædvanlige Mustelidcr o 

 Meles); Eovtændorne knnno saalcdcs nærrao sig igjcn til en mere op- 

 rindelig l'orm. Dette er vistnok sket hos Otocyon. Haxley anser 

 ubetinget Rovtændernes Form hos Otocyon for lav og oprindelig. 



f-1 



^^) p. S3. Naar den sikre Vej til at finde Tændernes Homologier, 

 Sammenligningen fra Art til Art, er afbrudt, har man undertiden i Tand- 

 skiftet et Hjælpemiddel til igjen at komme paa Yoj. Da man aldrig hal- 

 set nogen af de tre bageste Kindtænder skiftes, slutter man, at en Tand, 

 der skiftes, ikke kan være homolog med nogen af dem, o. s. v. Hos Sæ- 

 lerne £ Ex. har man maattet hjædpe sig paa denne Maade, 



32 



) p. 33. Do sraaa Fortænder, de to smaa bageste øvre Kindtænder 

 og den lille nedre bageste Kindtand hos Odohccnits har man tidligere 

 regnet for Mælketænder. Man er dog bleven opmærksom paa, at de efter 

 al Rimeligbed børe til 2det Sæt. (Reinhardt: Vsk. Mcdd., 1864; p. 261, 

 for Kindtændernes Vedkommende. — Flower: Journ. Anat. PhysioL, III, 

 1869; p. 272-73.) 



^^) p. 33. Flagermus have i det hojcste | Forkindtænder; der forud- 

 sættes, at det er pi, der mangler. Det samme gjældor Halvaber (bortset 

 fra nogle uddøde, som Falæolemur og Leptadaxyis) og Aber. 



34 



London, vol 5, 1860; pp. 77— 78. 



) p. 34. Man plejer at opfatte Tandsættot hos Chiromys urigtig. 

 Hvad man kalder Fortanden i Underkjæben er efter al Sandsynlighed 

 Hjornctandcn. — Man har ikke tilstrækkelig været opmærksom paa don 

 gjennemgaaende Overensstemmelse mellem Chiromys og andre hojt staaende 

 Halvaber. Skjont man ikke ganske har overset Ligheden (Blainville: 

 Ostoogr., Genre Lemur. ~ Owcn: On tho Ayo-Aye; Transact. Zool. Soc. 



— Peters; Abh. Akad. Berlin, 1865; 

 p. 99), har man dog anset Chiromys for en meget cnestaaendc Form. 

 I Virkeligheden er Tandsættet hos Chiromys kun en videre Udvikling i 

 en Retning, der allerede er antydet hos de Heste andre Halvaber, særlig 

 stærkt hos Propithecus. 



Hos lavere staaende Halvaber er der forrost i hver Underkjæbegren 

 tre fremad rettede, lange, tæt stillede Tænder; den inderste er svagest, 

 don yderste stærkest. De to inderste crc Fortænder; den yderste svarer 

 noje til Hjornetanden hos Aber og andre Pattedyr; ligesom hos mange 

 andre Pattedyr virker den mod Fortænderne i Overkjæben (hos Vesperugo 

 noctiila f Ex. griber Undorkjæbens Hjornetand ind i Fordybninger i begge 

 de øvre Fortænder), Gjiires der stærk Brug af de , forreste Tænder , bliver 

 det især don forreste øvre Fortand og don nedre Hjornetand, der bruges 

 og udvikles. — Hos nogle Halvaber falder den inderste nedre Fortand 

 bort, og Hjornetanden bliver storre*. Dette sker hos Tarsius og Indri- 



