1218 



SANGSVAN. CYGNUS MUSICUS. 



I 'Svartsjukans nätter' heter det: 



.... ännu på veka svandun vaken. 



Ett segel liknas vid Svanen: 



Då växte, lik den unga Svanen, opp 

 Ett snöhvitt segel, glimmande i öster; 



Il varvid dock är att märka, att den unga Svanen icke är hvit. 

 I 'Maj-sång' sjunger EunebeeG: 



Inga strålar sänktes 

 På vår morgon ner, 

 Ingen daggtår skänktes 

 Nordens afton mer, 

 Tills, af Svanor dragen, 

 Maj, med blomsterhatten. 

 Göt sitt guld i dagen .... 



EuNEBERG skref ett kväde: 'Flyttfogiarne'. 

 I 'Vårmorgon' heter det: 



. . . sväfvande mot jorden 

 Svaneflocken helsar norden, 



Segeln, här lika med fartygen, liknas vid Svanar: 



sjön. 



Och hvita såsom svanor klyfva 

 Segel vid segel dess blanka yta. 



Runeberg tyckes teckna sig sjelv uti en sång, 'Svanen kallad. 

 'Norden' lyder sålunda: 



Löfven de falla, 

 Sjöarna frysa. — 

 Flyttande svanor 

 Seglen, o seglen 

 Sorgsna till södern, 

 Söken dess nödspis, 

 Längtande åter; 

 Plöjen dess sjöar, 

 Saknande våra. 



Då skall ett öga 

 Se er från palmens 

 Skugga och tala: 

 'Tynande Svanor, 

 Hvilken förtrollning 

 Hvilar på norden? 

 Den som från södern 

 Längtar, hans längtan 

 Söker en himmel'. 



I 'en servisk folksång': Klagosång över Hassan Ägas maka (jemf, här 

 ovan p. 1214), har Runeberg: 



Säg hvad hvitt syns der i djupa skogen? 

 Ser man snö der eller ser man svanor? 

 Vore snö der, hade den väl smultit, 

 Vore svanor, hade re'n de flugit. 



I 'Chevy-jagten', efter Herder, har Euneberg: 



Den pil, han mot Montgomre sändt, 

 I målet snart den stod. 

 Dess svanepennor dränkte sig 

 Allt i hans hjerteblod. 



I 'Ett litet öde' sjunger Runeberg: 



Svanen speglas re'n i sundet, 

 Knipans hvita vingar hvina, 

 Lärkan höres högt i höjden, 

 Spovens rop kring kärret rullar. 

 Våren samlar sina skaror, 

 Får sin fågelflock tillbaka. 

 Väntar dem med sol och värme, 

 Lockar dem med långa dagar. 



Om 'Chrysantos' säges: 



Och bönens djup hans ande, svanlikt, 

 Ville skölja jordens stoft från vingen, . . . 



Blumauer låter Apollo sända en Svan såsom villebråd och häntyder 

 på Zeus och Leda. 

 Hans Hos Hub återfinnes följande af nyare tyska skalder. 



Pfizer har i 'Der Geist der Zeit': 



Habt ihr vom Geist der neuen Zeit den Fliigelschlag vernommen? . . . 



Er ist ein Falke, der die Brust im Morgenlichte badet; 



Er ist ein Schwan, der sterbend lockt, wen Gottes Euf begnadet. 



Marggraef har i 'Die Königin von Ganore' den mycket vågade kom- 

 binationen, hvartill jag hittills icke funnit anledning i sanskritlitteraturen, 

 och skulle sådan träffas, är det högst osäkert, om den grundar sig på någon 

 iakttagelse : 



. . . vrie im Schatten 

 Blllh'nder Lotos sich die Schwäne gatten. 



