1206 



SANGSVAN. CYGNUS MUSICUS. 



Svanar vistas på ängar, stränder och kärr. Då de sjunga, svara berg 

 och dalar. Vi veta, att de bland alla foglar äro de förnämsta sångare, 

 hvarför de äro helgade åt ApoUon. Men de sjunga icke klagande, såsom 

 Alkyones, utan behagligt och honungsött, liksom om de begagnade flöjt 

 eller cittra. De sjunga före solens uppgång och även vid havsstränderna 

 utom vid storm. Vidare omtalas deras dödssång och deras mod i striden 

 mot Örnen, Dionysios. — Det berättades, att Apollonios blivit född på 

 en äng, der senare ett tempel blev bygdt. Modern blev, under det hon 

 plockade blommor, överväldigad av sömnen och nedsjönk på ängen. Men 

 Svanar, som betade på ängen, uppstämde en sång omkring henne, som sov, 

 och alla sjöngo mot vanan, med till bön upplyftade vingar, ty även vestan- 

 vinden flägtade på ängen. Sagan om fogeln Foinix berättas med det till- 

 lägg, att han i boet beledsagar sin förbränning med en sång av sig sjelv. 

 Om Svanen sade man detsamma. Svanarna med flere foglar omtalas såsom 

 avbildade å en tavla, kallad 'Träsket'. Vestanvinden inspirerar Svanarna till 

 sång m. m., Filostratos. Å en annan tavla, Paethon, voro även Svanar 

 målade, och deras sång samt Zefyros omtalas även här i samband dermed. 

 En målning framställer Paethons störtande i Eridanos, som ännu ansågs ut- 

 flyta i Okeanos, och att Svanarna under sin sång lyfta för att meddela 

 Kaystros och Istros den beklagliga händelsen. På en annan tavla sågos 

 Eroter med guldtyglade Svanar. Vidare omtalas svansång på Istros, Her- 

 mos och Hyllos, se Pilostratos, Himerios. — Araberna sades förstå dju- 

 rens läten. De kunde uttyda foglarnas såsom Drakens; men de förstodo 

 djuren genom att begagna Drakarnas hjerta, såsom somliga säga, eller enligt 

 andra deras lever. I Paraka, den största staden i Indien, voro många Drak- 

 huvud upphängda, emedan innevånarne der övade sig från gossåren i denna 

 slags jagt, Pilostratos. — Myndiern Alexandros, en zoolog från okänd 

 tid, hade gått efter många döende Svanar, men aldrig hört dem sjunga, 

 Athenaios. — PoRFYRios säger, att då Sokrates svor vid Hunden eller 

 Gåsen eller vädjade till sina medtjenare hos Apollon, Svanarna, gjorde han 

 det icke på skämt. En hvar av de gamle, som hade varit så lycklig att 

 hava blivit uppfödd af djur, berömde sig över sina fosterföräldrar mera än 

 över sina föräldrar: en över en Varginna, en annan över en Hjort, en över 

 en Get, en annan över Bin, Semiramis över Duvor, Kyros över Hyndan, ävenså 

 Thrax, som erhöll namn av sin uppfostrarinna Svanen. — Författare göra Sva- 

 nen till ApoUons tjenare. Men huru det är med hans musik och sång, säger 

 sig AiLiANOS icke känna. De gamle trodde dock allmänt, att han strax dog, 

 sedan han sjungit sin så kallade svansång, och om det förhåller sig så, har 

 naturen, och med rätta, mera gynnat honom än sköna och goda menniskor. 

 Under det att åt dessa egnas av andra beröm och tårar, skänka Svanarna 



åt sig sjelva bådadera. Svanen har det i avseende på de vigtigaste saker 

 bättre än menniskorna; ty han känner när livets mål för honom nalkas; 

 och på det att han med gladt sinne skall möta den annalkande döden, har 

 naturen tilldelat honom den skönaste gåva! Han tror nämligen, att döden 

 icke innebär någon känsla av bittra smärtor. Menniskorna deremot hysa 

 fasa för och anse för det värsta onda det, som de icke känna. Men Sva- 

 nen eger så stort själslugn vid sina sista andetag, att han sjunger liksom 

 begravningskväde. Svanen sjunger alltså åt sig ett sådant och skänker åt 

 sig sjelv vid anträdandet av resan sång till sin egen ära eller hymner åt 

 gudarna. Men Svanen möter modigt icke endast döden, utan även striden. 

 Han börjar väl icke ofreda någon, utan likasom en lugn och klok man 

 ger han icke vika eller dukar under för en anfallande och försåtlig fiende. 

 Andra foglar leva med honom fredligt och i endrägt. Örnen angriper ho- 

 nom dock ofta, såsom Aristoteles omtalar, men besegrar honom aldrig, 

 utan blir alltid övervunnen icke endast i följd av Svanens styrka, utan även 

 på grund av försvarsrätten, Ailianos. — Hercher har med skäl ändrat 

 textens zvvcov till xvxvojv, men förgätit detta i den latinska översättningen, 

 hvaruti Gronovs canes återfinnas, liksom hos Jacobs. Sedan Ailianos 

 nemligen omtalat den fruktan, som Tuppen har för Vesslan, fortsätter 

 han: Gäss och Svanar och Strutsar hysa icke någon fruktan för henne. 

 Det kunde icke gerna ifrågasättas, att Hunden och Svanen skulle frukta för 

 Vesslan. Då djuret dock namnes mellan två foglar, är det ett temligen godt skäl 

 att godkänna den nämnda läsarten. — Ailianos omtalar de efterrätter, som 

 Indernas konung begagnar; utom vissa larver, som levde på växter, förtärde 

 han även ägg av Svanar, Strutsar och Gäss; hvarvid Ailianos icke tadlar 

 det övriga, men missbilligar, att han förstörde de åt Apollon helgade och 

 sjungande Svanarnas ägg. — Häröver var dock icke mycket att bekymra 

 sig, emedan åtminstone de Svanar, som voro helgade Apollon, aldrig 

 häckade i Indien, så att Konungen nog fick nöja sig med andra fog- 

 lars ägg. 



Hekataios från Abdera, Alexander den stores samtida, beskriver Apol- 

 lons dyrkare hos hyperboreerna. Gudens prester voro Boreas' och Chiones 

 tre söner av 6 alnars längd. Då nu dessa vid bestämd tid skulle föran- 

 stalta off^erfester åt Apollon, kommo från de Ripaiiska bergen oräkneliga 

 skaror av Svanar nedflygande, och sedan de dragit omkring templet och 

 genom sin flygt liksom renat det, slogo de ned i tempellunden, som var 

 mycket vidsträckt och utmärkt vacker. Men då sångarna började sjunga, 

 och man instämde med spel på cittra i den harmoniska melodien, började 

 även Svanarna instämma, och aldrig hör man av dem några missljudande 

 toner, utan de sjunga med de inhemska sångarna heliga sånger, liksom om 



