1204 



SÅNGSVAN. CTÖNUS MUSICUS. 



håret mer hvitt än Svanens 



Fjäder nu pryder vårt huvud. 



I Fogelstaten skulle man bedja till den Pythiska och Dellska Svanen, 

 som namnes skämtsamt i stället för Foibos. Ibland härligheterna der be- 

 skrivas Svanarna i en sång, akompagnerad med flöjt, hvarmed man väl ko- 

 miskt skulle återgiva Svanens sång, hvilken dock, att döma av texten, mera 

 liknade sången av Näktergalen än av en Svan: 



Svanarna även, 

 Tio tio tio tio tiotinx, 

 Uppstämma fulla toner, 

 Under vingars skakning, åt Apollo 

 Tio tio tio tio tiotinx. 



Då de sitta på en kulle vid floden Hebros 

 Tio tio tio tio tiotinx, 



Och deras sång når upp till de höga skyar, 

 Och de vilda djuren stanna och lyssna, 

 Vågorna stillas av den lugna himlen 

 To to to to to to to to to to to tinx. 



Deotsen översatte väl dp6o(p hos Aristofanes med Sångsvan, på 

 hvad grund har jag icke erfarit; annars anser man, att dermed förstås Picz^s. 

 -- Det sades, att Svanarna voro osårbara, och att den, som fann en död, 

 även blev osårbar, Palaifatos. — Ett fartyg med en Svan eller 'Skalbagge' 

 till galjonbild omtalas, Nikostratos. 



SoKRATES sade, enl. Platon, under sitt sista samtal med sina vänner: 

 ...Och, såsom det synes, ansen I mig vara en sämre spåman än Svanarna, 

 hvilka, ehuru de även förut sjunga, dock då de märka, att de skola dö, 

 sjunga mest och bäst i glädje deröver, att de skola gå till den gud, hvilkens 

 tjenare de äro. Men menniskorna, sjelva fruktande döden, dikta en lögn 

 även på Svanarna och säga om dem, att de klaga av smärta och sjunga en 

 dödssång, men tänka icke derpå, att icke någon fogel sjunger, om han 

 hungrar eller fryser eller känner något annat ondt, icke ens Näktergalen, 

 år]8ä)v, Svalan, x^^^^Swv, eller Härfogeln, enoip, om hvilka man just säger, 

 att de sjunga, klagande av smärta. Men hvarken dessa synas mig sjunga 

 av smärta, ej heller Svanarna; utan, såsom jag tror, emedan de, såsom 

 Apollons tjenare, äro spåkunniga och förutse andeverldens goda, sjunga de 

 och fröjda sig den dagen mera än någonsin förut. Men jag anser, att även 

 jag sjelv, såsom en av Svanarnas medtjenare och helgad samma gud, har av 

 honom erhållit icke mindre spådomskonst än de, icke heller skiljes jag vid 



livet med mera svårmod än de. — Plato fortsätter: Sokrates sade, att 

 Svanens sång var en glädjesång, förkänsla av dödens lycksalighet. Denna 

 åsigt gillades senare av Cicero m. fl. 



Anaxandrides omtalar skämtsamt, i Protesilaos, bröllopet mellan Ifi- 

 kratos och Trakiens konung Kotyis' dotter, och hvad födoämnen som dervid 

 förbrukades. Deribland namnes en mängd av oräkneliga småfoglar, Änder, 

 Duvor, Gäss och Gråsparvar, Trastar, Tofslärkor, Skator, Svanar, 

 Pelekaner, Snäppor och Tranor, och om de vidt gapande menniskorna, 

 ansträngande sig med sin bakdel och sina sidor, att de ock söndersprängde 

 sin panna. — Hekataios från Abdera, Alexanders samtida, har en om fogeln 

 hos AiLiANOs anförd sägen. — I klagosången över Bion sjunger MosCHOS: 



Klagen i sorgliga toner för vattnen, Strymoniska Svanar! 



Aristoteles omtalar fogeln på ganska många ställen. Svanarna äro 

 simfotade och leva omkring sjöar och träsk. De föda sig lätt, äro till sitt 

 levnadssätt oskadliga, fruktsamma och på ålderdomen lyckliga. De segra i 

 striden mot den Örn, som överfaller dem, men anfalla aldrig sjelva. De 

 äro sångare och döende sjunga de helst. Ty de flyga även ut över öppna 

 havet, hvarest de, som seglat mot Libyen, Afrikas kust, hava träffat m.ånga 

 sjungande med sorgligt läte, och av dem hava de sett några döende. Ibland 

 alla foglar 'uppäta' dessa mest hvarandra. — Då det knappt är tänkbart, att 

 Aristoteles skrivit så, föreslog Sundevall, att i stället för dXÅ7]Åo(pdrot läsa 

 aXhjloipiXoi, hvilket ord förekommer i Geoponika. Några rader före detta 

 ställe hos Aristoteles står, att Korpen och Eäven aÅXrjXot^ (pilot, äro hvar- 

 andras vänner. Deremot finnes hos Athenaios ett fragment av Aristoteles, 

 der det heter, att Svanarna äro stridslystna, och att de stundom döda hvar- 

 andra, olhjloxTovzi, hvartill åXXy^Xocpdyot således torde helst böra rättas. 

 Detta händer nemligen stundom om vårarna, då hanarna råka i strid med 

 hvarandra om honorna. För övrigt har Athenaios endast ett utdrag ur 

 Aristoteles' beskrivning. Sistnämnda uttryck förekommer även hos Eusta- 

 Tios. ~ Uti en hymn av Aristoteles nämnas Ledas två avkomlingar. 



Sedan Zeus såsom en Svan besökt Leda, födde hon 2 ägg, ur hvilka 

 enligt en berättelse Pollux och Helena, enligt en annan Kastor och Klytem- 

 nestra utkläcktes, till minne hvarav Svanen, enl. Aratos Solensis, fick en 

 plats bland stjernorna. — Ironiskt heter det, att för folket alltid Sparven 

 sjunger mycket bättre är Svanen, Dioskorides. Apollon förer Kyrene på 

 en vagn med Svanar till Libyen, Ferektdes' Schol. till Apollonios. — 

 Det passar sig icke, att Näktergalen strider med Hackspetten, ej heller Här- 

 fogeln med Svanen. I en idyll om Herakles hos Augeias säges, att denne 

 hade ibland en mängd andra 12 Tjurar, helgade solen och hvita som Svanar, 



