1200 



SÅNGSVAN. CYGNUS MUSICUS, 



Sångsvanen liknar mycket C. olor i sitt beteende och är 

 mycket skygg, så att den lyfter på ett par hundra stegs avstånd, 

 är dock under häcktiden mindre skygg. Uppehåller sig under 

 fortplantningstiden i norden vid avlägsna, högt belägna vatten- 

 drag; på Island om hösten i dalarna, om vintern vid varma vatten 

 och öppna vikar, för övrigt vid havet. Dess ruggning började i 

 Luleå i medlet av juli och varade under 3 veckor. Hos tama 

 Sångsvanar fortgår, enl. W. v. Wright, ruggningen under hela 

 året; alla vingpennorna fäldes dock inom 24 timmar, men endast 

 hvartannat år. Enligt Dresser fällas i juli och aug. alla ving- 

 pennorna, så att fogeln icke kan flyga, men ruggningen av de 

 undre fjädrarna sker långsamt. Bär halsen mera rak och icke 

 med den vackra S-formiga böjning som C. olor^ bär vingarna väl 

 något upplyftade, men ej så högt som denna. Lyfter lätt och 

 knappt hörbart; skiljes under flygt från C. olor genom sin av- 

 rundade stjert. Enligt en uppgift av v. d. Muhle gör Sångsvanen 

 'mycket buller vid uppflygandet', men uppgiften gäller C. olor. 

 Flyger med rakt utsträckta vingar och temligen hastiga vingslag. 

 Under flygten ordnar sig en flock på sned linie. Ljudet av vin- 

 garna liknar, enl. Dresser, avlägset hundskall. Flyttar än lågt, 

 än högt och under alla timmar på dagen, men enl. Nåumann 

 högt, i större eller mindre flockar, om 60 — 80 st.; de unga van- 

 ligtvis för sig; i Taimyrlandet såg v. Middendorfp i slutet av 

 maj Svanar m. fl. foglar draga åt N. till och med vid så häftig 

 SSV. storm och regn, att man icke kunde se 10 famnar framför 

 sig och att man knappt kunde stå. Vid jagt styr man med 

 vinden åt den hvilande Svanen, emedan han lyfter mot vinden 

 och dervid måste närma sig jägaren; men då den höjt sig i luften, 

 vänder han och flyger, enl. E. v. Homeyer, 'medvinden', hvilket 

 dock kan bero derpå, att han söker undfly jägaren. Samme for- 



skare säger även, att Svanen m. fl. foglar undviker floderna vid 

 flyttning, att de endast der de korsa en flod slå sig ned under 

 kort tid, och att de taga den 'etwa eine Stunde' breda stråkvägen 

 från Leipzig, i hvilken den Sachsisk-Bayerska jern vägen ligger; 

 i Pommern drar Svanen m. fl. i riktning S. — N. 



Svanen når en mycket hög ålder, man uppgiver den ända 

 till 300 år. 



Lätet är på långt håll välljudande. Orsaken till dess egen- 

 domlighet har man tillskrivit luftrörets böjning och krökning in- 

 uti bröstbenets kam. Hos isländarna hörde Fåber aldrig den 

 mening yttras, att Svanen genom några särskilda toner skulle 

 förkunna sin död. Sagan derom har sitt ursprung av de väl- 

 ljudande basuntoner, som han utstöter från sitt konstigt bygda 

 luftrör, om han flyger högt i luften. Då han i synnerhet drar 

 under månskensklara nätter, hava dessa toner mera verkat på 

 fantasien och sålunda givit anledning till sagan, liksom Uvens 

 skrik till sagan om Konung Valdemars jagt eller om den vilda 

 jägaren. Lätet höres oftare under fortplantningstiden än annars, 

 Faber, samt under flyttning. Närde uppskrämmas, ropar den ena 

 'ang', hvilket besvaras med ett längre 'ang'. Enl. av Ström liknar 

 det 'klaklakla' med ren och klingande ton. Det utgöres av '2 moll- 

 toner', hvilka hördes under mer än en timma, Bujak. Tonerna 

 äro djupa, temligen angenäma oah likna tonerna av klarinett, 

 ScHULZ. Vingslagen åstadkomma ljud, som tillsammans med 

 lätet anses frambringa den kända Svansången. Lätet klingar 

 'kliklii', liknar den tama Gåsens; ett annat låter som 'aag', honans 

 är något högre än hanens; vid flyttning 'kluug', olika i höjd hos 

 olika individer, och det låter på långt håll icke oangenämt, 

 Naumann. Sången hördes i febr. 1838 vid 20° R. från en flock 

 av 8 st., den lät som avlägsna basuntoner, Snell. Sången utgöres 



