1344 



GRÄSAND. ANAS BOSCAS. 



Pryer, 1878. I Hakodadi i mars och okt, R. Swinhoe, 1860—77. 

 Tama Änder i Manilla och å Java talrika: näbb svart; brunsvarta, 

 framhals med hvit fläck, fötter svarta; endast till storleken lik den 

 1 Europa, men är olik Gräsanden, Edv. v. Mårtens, 1862. 



Norra Amerikas fogel är lik vår. Den förekommer spridd i 

 nästan hela landet. Arten tillfällig i New-England och vidare 

 österut i New-Brunswick sällsynt, Boardman, Dresser, Häckade 

 d. ¥ 1858 i Saskatchawan, Hudson bay, Mackenzie, Ross; all- 

 män på ishavskusten och i inre trakter, Blakiston, 1863. Iakt- 

 tagen vid Peel river, 62—62,5° n. br., B. R. Ross, Richardson, 

 1841. Vancouvers ö, Broavn, 1868. I Visconsin erhållen d. V 

 1862 av KuMLiN, Schlegel, 1866. I Illinois stannfogel, men tal- 

 rikast under vår och höst, Ridgway, 1871. Häckar i dess norra 

 del, Nehrlinö, 1885. Talrik om vintern i Texas, Dresser, 1866. 

 I Missouri-området mycket talrik, i synnerhet under flyttning, 

 CouES. Iakttagen under expeditionen till Rocky mountains 1819, 

 E. James, 1824. I Georgia, Gerhardt, 1855. Sedd å Bahamas 

 mellan d. ¥ och ¥ 1859, Bryant, 1859. Endast en flock en gång 

 vintern 1850 träffad på Kuba, Gundlach, 1857—75. På Jamaica 

 sällsynt, R. Albrecht, 1862. I Mexico, Lichtenstein, 1830, 

 Dresser; vid Panama, Lawrence, Coues m. fl. 



På Alaska temligen vanlig, erhållen d. ¥, G. Hartlaub, 

 1883. IBehrings hav temligen sällsynt; häckar ej på Aleuterna, 

 Matschie, Ziemer, 1885. 



Varieteter omtalas från flere håll, ibland andra från Sand- 

 wichsöarna, Hartlaub, 1854. 



Gräsanden uppehåller sig i kärr eller på grundt vatten med 

 dybotten, bland kärr- eller vattenväxter, såsom Phragmites com- 

 munis, Equisetum fiuviatile^ Carex vesicaria, C. aquatilis m. fl. 



Hennes lukt och hörsel anses väl utvecklade. Hon är uppmärksam 

 och skygg. Hon ligger högt på vattnet; lyfter med plaskande; 

 flyger 'tyst', sedan hon kommit i fart. Flygten långsam, med fram- 

 sträckt huvud och med utsträckta vingar, sker rakt fram eller i 

 stora bågar; vingslagens ljud är skarpt och högt, pipande; av 

 en stor flock höres det på långt håll. Hanarna uppehålla sig vid 

 boet, till dess honan börjar ruva, men samla sig derefter i flock, 

 hålla sig om dagen ute på vattnet och draga till stränderna i 

 skymningen eller sedan det blivit mörkt, Barth. Hanen ruggar 

 i juni, fäller i juli vingpennorna, så att han icke kan flyga. Har 

 återfått sin vackra drägt mot slutet av sept. eller i okt., hvar- 

 efter familjerna slå sig tillsammans i flock, Nilsson. Hos en 

 tam Gräsandhane började vårruggningen i medlet av maj och var 

 slutad d. I; höstruggningen började i medlet af aug., slutade d. i 

 Ondsint som alltid, förföljde han barn och hundar, men var vän- 

 skaplig mot Hönsen, hvilkas föda han delade; han fortplantade sig 

 icke, DE Lamare, 1882, se ovan. Hanarnas sommardrägt liknar 

 honans, men har bröstet mera mörkbrunt med svarta pilformiga 

 fläckar. Oflygga hanar träffas, enl. Barth, i Norge under hela 

 juli och stundom även i första veckan av aug. Barth såg sådana 

 aldrig dyka. Honorna rugga senare och fälla vingpennorna efter 

 hand, så att de oftast kunna flyga även under ruggningen. Ha- 

 narna flytta, enl. E. v. Homeyer, mindre långt söder ut än honorna. 



YouELL hade 1817 16 vilda andungar, som mot slutet av året hade 

 till stor del antagit den gamla fogelns vackra drägt, utan att några fjädrar 

 syntes på stranden, hvilket vanligen sker då fogeln ruggar. Samma iakt- 

 tagelse hade han gjort på andra arter af Änder. Han misstänkte, att en 

 omfärgning egde rum utan ruggning och meddelade detta åt Sabine. Den 

 2 jan. 1819 ^ erhöll Sabine en unge av Gräsand, på hvilken han ansåg sig 

 göra samma iakttagelse. Åsigten torde numera icke hava många anhängare. 

 Gässen och Anderna hava sina vigtigaste känselorgan ej i fötterna, utan i 

 näbbet. Den gula och röda färgen å Andernas och Gässens näbb härrör 



