EJDER. FULIGULA MOLLISSIMA. 



1433 



God-harbour, 81* 38' n. br., i juli 1876, Feilden, 1877. I Wel- 

 lington canals d. 'i— I 1852, Cormick. I Hudson bay, Blakiston, 

 1863. I Nordamerika häckar han så långt norrut som man har 

 hunnit framtränga; i Maine, Fundy-bay, Labrador, Newfoundland; 

 från Nova Scotia till Massachusetts allmän om vintern; vid New- 

 York sällsynt. Häckar vid S:t Lawrenceviken, Bryant, 1863; 

 träffad vid Sloop harbour, fä mil från Little Mecattina, Cassin, 

 1861. Häckar endast vid öppet saltvatten, Kane, v. Muller, 1856. 



Ejdern är en mycket sällskaplig fogel, som lever tillsammans 

 både med andra av samma art och med olika fogelarter. Under 

 hela året utom under fortplantningstiden driva de omkring i stora 

 skaror. Han sover om dagen, men är i rörelse om natten. 



Lätet har man sökt uttrycka på flere sätt, såsom 'a ho ho', 

 hos hanen 'äöäö^ hos honan 'ock ock ock'. Ungens är hvisslande 

 eller pipande, såsom 'a o'. Hanens läte om våren liknar Tam- 

 duvans kuttrande och höres på rätt långt håll, enl. Barth. 



Då han står, bär han bröstet något högre än bakre delen av 

 kroppen. Gången är besvärad, men han springer snabbt, till och 

 med i bergen. Flygten är tung och vingslagen långsamma. Han 

 simmar och dyker i de starkaste bränningar och uppehåller sig 

 mest i havsvatten. Om morgnarna flyga de till mynningarna av 

 fjordarna och återvända om aftnarna till det inre av dem och 

 följa vid sin flygt mest strändernas krökningar, Faber. Under 

 vintern tager han å Island sin tillflykt i vikarna. Hos oss, då 

 alla vikar tillfrysa, drar han till öppet vatten. Dyker till 48 fots 

 djup, stundom stannar han 2 — 3 min. under vattenytan, enl. Hol- 

 B0LL, hvars uppgift, att Ejdern aldrig mister sin flygförmåga, be- 

 strides av W. v. Wright. — Emellertid, om Holb^lls uppgift 

 skulle bekräfta sig; att Grönlands Ejder har olika ruggning mot 

 vår, vore detta en vigtig omständighet. — Vid Färöarna söker 



han sin föda, mollusker, fiskaffall m. m., vid stranden, även på ett 

 djup av 5 — 6 famnar, isynnerhet å blindskär, och ligger derför 

 gerna i bränningarna, och med stor skicklighet undgår han att 

 bliva kastad på land av de höga vågorna, genom hvilka han 

 dyker. Simmande under vattnet brukar han ej vingarna, enl. 

 H. C. Muller. Från Norge säges, att han dyker 10 — 12 famnar, 

 PoNTOPPiDAN, 1754, och att, då de dyka, begagnas vingarna tills 

 de nå bottnen, der de rota i dyn efter mollusker, hvarvid de 

 ställa sig nästan lodrätt och hålla vingarna stilla; under uppstig- 

 ningen sluta de vingarna intill kroppen, Collett och enl. meddel. 

 av Nord VI. Hanarna samla sig vid Norge i flockar om flere 

 tusen. Ekströms yttrande, att de gamla hanarna efter fortplant- 

 ningen flytta åt N., beror möjligtvis derpå, att den plats Ejder- 

 hanen på Mörkö först söker, ligger norr om denna ö. Lindblad 

 har även uttalat sitt tvivel om en deras flyttning åt N. vid rugg- 

 ningstiden. Senare har en sakkunnig 'gammal skärkarl' upp- 

 lyst, att fogeln före ruggningen uppsöker i Östersjön bankar om 

 högst 6 famnars djup, och säger, att fogeln är den första landkän- 

 ning man får: ju närmare land, desto större flockar träffar man 

 utanför ryska Östersjökusten och än i nordliga än i sydliga delen 

 derav; ju senare på sommaren, desto sydligare, såsom i sept. 1863, 

 2 — 3 mil utanför Danzigergat, ofta under kurländska kusten. Dy- 

 ker sällan på djupt vatten, helst på 2—4 famnar. Hans föda 

 utgöres här av Mytilus, krustaceer, sällan av fisk, såsom Lipa- 

 ris barhatus. — Mytilus finnes mest på stränder, men även på 

 djupt vatten i Östersjön till åtminstone 20 famnar, der även fins 

 Fucus vesiculosus^ växande på sten, om ock ej talrik. — Sällan 1 — 3 

 mil från land, Estlands, Livlands och Kurlands kuster, vid öarna^ 

 såsom Ösel, Dagö m. fl., något närmare land; även Ö. om Got- 

 land, men ej så talrik. De, som häcka vid Sveriges vestkust^ 



