1436 



EJDER. FULIGULA MOLLISSIMA. 



häckplatsen, Ejdern lemiiar icke endast boet, utan för alltid platsen. 

 Av de först lagda 6 — 7 'aggen brukar man på Island kvarlemna 

 ett, men tager allt dun. Nu lägger honan ytterligare 'ägg^ då tager 

 man åter 2 eller 3 och allt dun, och derefter lemnas de i fred. 

 Sedan ungarna lemnat boet, insamlar man det sista dunet; 5 ho- 

 nor lemna oaikring ett ^ dun och omkring 30 ägg. Då 2-3,000 

 kunna bo på en koloni, lemnar en sådan ganska god vinst, helst 

 djuren föda sig sjelva. Fjädern av döda foglar är betydligt sämre 

 än den, som fås av bon. Enligt en annan berättelse samlades 

 ägg d. V, hvilket vanligen förnyades en gång. I hvarje bo lemnar 

 man ett ägg kvar och tager en del av dunet; så snart honan börjat 

 ruva, kvarlemnas 2—3 'ågg; om honan under några dagar ruvat, 

 lemnar hon ej äggen, utan låter sig strykas med handen, Kruper. 

 Man brukade även på Grönland låta dunen sitta kvar å döda 

 foglar och begagna skinnet till kläder. Ett sådant skinn med 

 dun är ett mycket eftersökt pelsverk, KjjiRBöLUNa. Dun ex- 

 porterades från Island årligen under förra århundradet i medeltal 

 för över 10,000 kronor. På hvart bo räknade man Ve ^ dun; 

 från Grönland och Island utföras 6,000 ^, Kj^rbölling. Egaren 

 av Fuglön vid Thamsö erhöll bland annat 86 L^ fjäder och dun, 

 LiLLjEBORö, 1850. Boet skattas, enl. Schultz, vid Vardehus 3 

 gånger; V* ^ orensadt dun erhölls av hvart bo, dunet gälde 6,4o 

 —8 kr. för ^'lu sv. % enligt en senare uppgift 3—4 spec. på 

 norskt ^, Schultz. Hvart bo innehåller V12 % dun, Collin. Om 

 dunets behandling se Sv. Zool. häftet 4, av Quensel, och Jägar- 

 förb. Tidskr. — Man trodde, att epilepsi uppkom vid tagande av 

 ejderdun, hvilket med skäl bestreds av Bartholin. 



Ejdern åts mest av de fattigare. Köttet kunde förbättras, 

 om det förväldes före stekningen, Pontoppidän, 1754. Det är 

 hårdt, Ödman. Det skall vara förträffligt; foglarna såldes ibland 



i myckenhet på torgen i Stockholm, enl, Gadd, som icke tyckes 

 hava försökt det. Det är grovt och tranigt, Ekström. Det är 

 under medelmåttan, Naumann; men av de unga är det rätt väl- 

 smakande, Kj^rbölling. Ejderns kött, även om det icke anses 

 annat än ganska medelmåttigt, ätes dock gerna av skärgårdsbon, 

 LuNBQUiST. Gammal fogel är ej smaklig, utan seg och frän; en 

 ung är ganska god, helst om den förvälles i vatten, innan den 

 stekes, Horn, 1879. Det är föga tranigt, men grovt; ligghonans 

 nästan oätbart, Nordenskiöld. Ejdern är som levande gagnande, 

 men ej med sin död, då köttet är starkt tranigt. Hon gagnar 

 med sina ägg och dun mer än med köttet; det är nästan en vanda- 

 lism att döda fogeln; i Tromsö stift och i Fosens och Naumda- 

 lens fögderier är det förbjudet att skjuta eller på annat sätt döda 

 honom; på flere andra ställen äro de för visst antal år fridlysta; 

 den vackra hanen är utan jemförelse skärens förnämsta prydnad 

 och bör endast av denna anledning skonas; finnarne i N. Norge 

 skjuta den för köttets skull, Barth. 



Der den fredas, på Färöarna eller annorstädes, är han myc- 

 ket tam och tager emot födoämnen, som kastas åt honom. Ett 

 ejderfogelsägg utkläcktes av en tam Anka; ungen var en hona, 

 växte upp med ankungarna och församlade omkring sig en hel 

 koloni av Ejdrar, som väl icke voro så tama som hon, men som 

 dock, då de fredades, blevo mycket förtrogna med folket. Den 

 tama honan parade sig med en vild Ejder och ungarna blevo 

 även tama. Hon bor der spridd på alla öarna, till och med å ijel- 

 len till en höjd av 1,000—1,200 fot, och som Ejdern vid häck- 

 tiden är så fet, att han icke kan flyga, måste honan dagligen 

 klättra upp för de brantaste klippor, så länge äggläggningen varar. 

 Detta sker i slutet av maj; hon lägger 4, sällan 5 ägg. Stundom 

 träffar man 8-11 ägg i en rede, men då begagna flere honor en 



